Постанова 
Іменем України 
 
31 січня 2022 року
м. Київ
 
справа № 155/294/21
провадження № 61-16822св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Солтисюка Андрія Петровича на рішення Горохівського районного суду Волинської області від 31 травня 2021 року у складі судді Сметани В. М. та постанову Волинського апеляційного суду від 13 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Здрилюк О. І., Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовної заяви
У лютому 2021 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про виділ частки та визнання права власності на спадкове майно.
Позовна заява мотивована тим, що її батько, ОСОБА_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті залишилося спадкове майно, а саме: житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 та інше майно.
Вказує, що даний житловий будинок успадкувала дружина спадкодавця ОСОБА_5 (її мати), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після її смерті залишилося спадкове майно, а саме: частка на вищенаведений житловий будинок.
Спадкоємцями після смерті ОСОБА_5 є вона - ОСОБА_1 та її сестра - ОСОБА_2 .
Посилаючись на те, що ОСОБА_2 обмежила їй доступ до вищезазначеного будинку, чинить перешкоди в його користуванні, не надає правовстановлюючі документи, проте після смерті матері вона є спадкоємцем за законом, нотаріально оформити спадщину змоги не має, оскільки відсутні правовстановлюючі документи, ОСОБА_1 просить позов задовольнити.
Ухвалою Горохівського районного суду Волинської областівід 19 квітня 2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, - ОСОБА_3 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 31 травня 2021 року в позові відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що уклавши 30 липня 2013 року договір дарування спірного житлового будинку, ОСОБА_5 ще за життя розпорядилася своєю власністю на власний розсуд.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Волинського апеляційного суду від 13 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Горохівського районного суду Волинської області від 31 травня 2021 року- без змін.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на спадкове майно, до маси якого спірний житловий будинок не входив. Договір дарування житлового будинку позивач не оспорювала.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
У жовтні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката 
Солтисюка А. П. на рішення Горохівського районного суду Волинської області від 31 травня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 13 вересня 2021 року.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 19 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Солтисюк А. П., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме статті 1241 ЦК України.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що ОСОБА_1 є непрацездатною особою - пенсіонером, а відтак має право на обов`язкову частку в спадщині після смерті батька та матері, в тому числі частку в спірному житловому будинку.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У грудні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу, в якому остання просить відмовити в задоволенні касаційної скарги у зв`язку з її безпідставністю і необґрунтованістю. Вважає, що суди попередніх інстанцій розглянули справу в повному обсязі, всебічно з`ясували обставини справи, дослідили всі докази у справі. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами попередніх інстанцій встановлено, що сторони є дітьми ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
14 травня 2008 року за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14 травня 2008 року № 18799732.
Відповідно до копії договору дарування житлового будинку від 30 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Горохівського районного нотаріального округу Волинської області Панасюк І. І., реєстровий № 329, ОСОБА_5 подарувала вказаний житловий будинок ОСОБА_2 .
Згідно з копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 7236064, 30 липня 2013 року за 
ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 .
ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області 
від 09 вересня 2019 року.
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими та підстав для їх скасування немає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої - п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Згідно з частиною першою статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. При з`ясуванні чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині слід враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду 
від 10 листопада 2021 року у справі № 607/24365/19 (провадження 
№ 61-6658св21), від08 грудня 2021 року у справі № № 552/3281/20 (провадження № 61-5972св21).
Установивши, що спірний будинок був відчужений спадкодавцем за життя шляхом укладення договору дарування від 30 липня 2013 року відповідачеві, тобто він не належав спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на частку спірного будинку в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5 , оскільки зазначене нерухоме майно не входить до спадкової маси.
Схожий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28 січня 
2020 року у справі № 199/153/17-ц (провадження № 61-25862св18).
За таких обставин доводи заявника щодо відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме статті 1241 ЦК України, є безпідставними.
Крім того, судами попередніх інстанцій враховано, що позивач договір дарування житлового будинку не оспорювала, предмет або підставу позову не змінювала. 
Враховуючи вищевикладене, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази, враховуючи презумпцію правомірності правочину, беручи до уваги принципи змагальності та диспозитивності цивільного процесу, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку, що правові підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на частку в порядку спадкуванням за законом після смерті матері ОСОБА_5 відсутні.
Інші доводи, наведені на обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішень судів попередніх інстанцій, оскільки вони зводяться до переоцінки встановлених судами обставин, що в силу вимог частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 
2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції 
від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, тому судовий збір покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Солтисюка Андрія Петровича залишити без задоволення.
Рішення Горохівського районного суду Волинської області від 31 травня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 13 вересня 
2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:	Н. Ю. Сакара  	
 	О. В. Білоконь  	
 	О. М. Осіян