02.02.22
22-ц/812/153/22

МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

 
Справа № 489/3218/21
Провадження № 22-ц/812/153/22
 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :
головуючого – Темнікової В.І.,
суддів – Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,
із секретарем судового засідання – Калашник А.О.,
представника відповідачки ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Рум?янцевої Н.О. в приміщенні того ж суду, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутих коштів, -
В С Т А Н О В И В :
В травні 2021 року позивачка ОСОБА_3 через свого представника адвоката Сорочана В.О. звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути на її користь з ОСОБА_2 42 175,88 грн.
Позов обґрунтовано тим, що 24.11.2020 ОСОБА_3 вибирала меблі для власної кухні і звернулася до офісу меблевої фабрики, що розташована в АДРЕСА_1 . З керівником цієї фабрики ОСОБА_4 вони домовились про виготовлення меблів - кухонний стіл та шість стільців до нього за ціною в 42176,00 гривень. ОСОБА_5 повідомила, що необхідно внести передплату на виготовлення меблів в розмірі 100% і надала картковий рахунок для оплати. 04 грудня 2020 року позивачка внесла на картковий рахунок 42175,88 гривень, але як виявилося це картковий рахунок ОСОБА_2 . Проте, з ОСОБА_2 у позивачки ОСОБА_3 ніяких правовідносин не має і не було, жодних меблів вона їй не замовляла.
Відповідно до ч.1,2 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
З огляду на наведене, позивачка вважає, що перераховані нею 42175.88 гривень відповідачці є безпідставно набутими коштами і мають бути повернуті. Через ОСОБА_6 вона намагалася зв`язатися з відповідачкою з приводу повернення коштів, але їй було відмовлено і у спілкуванні, і у повернені коштів.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2021 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутих коштів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 42 175 грн 88 коп., а також судовий збір у розмірі 908 грн 00 коп.
Не погодившись із вказаним рішенням суду, відповідачка звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на неправильне застосування норм процесуального та матеріального права, що в подальшому призвело до прийняття необґрунтованого та незаконного рішення.
В апеляційній скарзі вказує, що в якості доказів на обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_3 надано суду довідку АТ КБ «Приватбанк» від 23.03.2021 року, відповідно до змісту якої дана довідка видана ОСОБА_3 про те, що вона здійснила наступний платіж: «дата - 04.12.2020; сума - 42175,88 грн.; одержувач - ОСОБА_2 , НОМЕР_1 , призначення: ТСО, пополнение карты/счета». Інших доказів, які могли б підтвердити зазначені позивачкою обставини, надано не було. 
Вважає, що інформація про те, що позивач здійснила платіж не означає, по-перше: що така банківська операція була проведена успішно; по-друге: що такий платіж надійшов до отримувача. Крім того вказує, що незрозумілим залишається належність рахунка, на який позивачем було здійснено переказ, конкретній особі, адже в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які підтверджують, що банківський рахунок (який навіть не розшифрований) належить саме відповідачці, а не іншій особі з такими же прізвищем, ім`ям та по-батькові.
Також звертає увагу, що не підтверджувала ту обставину, що рахунок, зазначений як « НОМЕР_1 », належить саме їй.
Отже, на думку апелянта, позивачка не скористалась всіма своїми процесуальними правами, а суд не вправі витребувати докази самостійно на користь будь-якої із сторін.
Таким чином, судом першої інстанції був встановлений той факт, що відповідачкою отримано кошти від позивачки, однак вказаний факт, на переконання апелянта, не доведений належними та допустимими доказами.
Вважає, що однією довідки із зашифрованою інформацією, неповними даними щодо отримувача коштів, відсутності інформації про успішність проведеної операції, на переконання відповідача, не достатньо для встановлення факту отримання коштів в розмірі 42175,88 грн саме відповідачем.
Також звертає увагу на той факт, що в призначенні платежу відсутня інформація щодо сплати позивачем будь-яких послуг, пов`язаних з ОСОБА_7 .
Також зазначає, що посилання позивачки на існування домовленостей саме з ОСОБА_7 на момент розгляду справи не було нею підтверджено відповідними доказами.
Тому вважає, що суд першої інстанції не дотримався вимог частини 1 статті 80, частин 1, 6 статті 81 ЦПК України, що призвело до встановлення обставин, які фактично не були доведені позивачем та не визнані відповідачем.
Крім того, судом першої інстанції було повністю проігноровано посилання відповідачки на правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду викладену в постанові від 04 серпня 2021 року по цивільній справі № 185/446/18 (касаційне провадження № 61-434св20) та постанов Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18)
Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.
На переконання апелянта, правова позиція, викладена Верховним Судом у постанові від 04 серпня 2021 року по цивільній справі № 185/446/18 (касаційне провадження № 61- 434св20), є пріоритетною над іншими, зазначеними судом в оскаржуваному рішення, з огляду на дату її винесення та безпосередньо на її зміст.
Апелянт наголошує на тому, що перераховуючи будь-кому кошти, позивачка повинна була розуміти наслідки своїх дій. Банківські операції, які проводяться АТ «КБ «Приватбанк» не приховують отримувача коштів (як, наприклад, це робить АТ «Універсалбанк», якому підпорядковується система банківських послуг «monobank»), а навпаки - розшифровують в повному обсязі прізвище, ім`я по-батькові отримувача коштів до моменту остаточного перерахунку коштів з тією метою, щоб у клієнтів не виникало помилок під час переказу коштів на помилкові рахунки.
Тому, на переконання апелянта, позивачка свідомо перерахувала кошти саме певному отримувачу, водночас, наразі намагається в судовому порядку здійснити подвійне стягнення.
Також ОСОБА_2 вказує, що їй вдалось самостійно здобути докази у справі, однак станом на день отримання таких доказів, рішення у даній справі вже було винесено (розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, про дати розгляду справи суд відповідача не повідомляв, викликів не здійснював).
Так, у її розпорядженні з`явилась копія позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про захист прав споживачів.
Проаналізувавши зміст позовної заяви з тим позовом, що пред`явлено до апелянта, останньою було встановлено, що ОСОБА_3 вказує, що між нею та ФОП ОСОБА_7 було укладено договір на поставку меблів на кухню позивача, і позивачка передала виконавцю 41965,00 гривень. В цей же час, позовні вимоги до ОСОБА_2 позивачка висуває на суму 42175,88 гривень, що являється фактично тією є ж сумою - 41965,00 гривень, але з урахуванням сплаченої банківської комісії за переказ коштів.
Отже, ОСОБА_3 намагається одночасно стягнути кошти і з ОСОБА_2 , і з ОСОБА_7 , посилаючись на домовленість з ОСОБА_7 відносно поставки кухонних меблів.
Вказані дії апелянт розцінює як зловживання позивачкою правом на звернення до суду з метою встановлення найбільш сприятливих умов для себе, а саме: подвійного стягнення сплачених нею коштів за один і той же вид послуг.
Через допущені порушення судом першої інстанції застосування положення статті 1212 ЦК України є неможливим, оскільки позивачкою не доведено належними та допустимими доказами обставини, якими вона обґрунтувала свої позовні вимоги.
У зв`язку із викладеними обставинами, апелянт вважає, що оскаржуване рішення має бути скасовано з огляду на його необґрунтованість та незаконність.
Від позивачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи такими що спростовуються матеріалами справи.
Так, позивачем до суду надано довідку АТ КБ «Приватбанк» видану 23.03.2021 року, про те що, ОСОБА_3 04.12.2020 року здійснила платіж на суму 42175,88 гривень і одержувачем цих коштів є саме ОСОБА_2 . Вказана довідка видана банком який здійснив відповідну банківську операцію і викладена в ній інформація відповідачем не спростована.
При цьому звертає увагу, що відповідач не надає суду відповідних банківських документів про те що таких коштів вона не отримувала, або що рахунок їй не належить, хоча в її випадку абсолютно нескладно отримати відповідні докази в банку.
Щодо тверджень відповідача про намагання позивачем стягнути з неї кошти, які зараз є предметом спору ОСОБА_3 з ФОП ОСОБА_7 в Южноукраїнському міському суді Миколаївської області, зазначає, що 04 грудня 2020 року за вказівкою ФОП ОСОБА_7 , яка являється рідною матір`ю відповідача, позивач перерахувала передплату 100%, в розмірі 42175,88 гривень, за виготовлення кухонного столу та 6-ти стільців до нього. Договір на виготовлення кухонного столу та 6-ти стільців до нього укладався усно в офісі ФОП ОСОБА_7 24.11.2020 року під час перегляду каталогів. Письмовий договір не укладався у зв`язку з тим, що у позивачки при собі було недостатньо готівкових коштів. Передплата за кухонний стіл і 6-ть стільців до нього були перераховані через банкомат в м. Южноукраїнську Миколаївської області 04.12.2020 року. Договір, про який вказує відповідач, був укладений 12.12.2020 року, на поставку кухонного гарнітуру та вбудованої побутової техніки, кошти за тим договором отримала ФОП ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , готівкою, в місті Южноукраїнську під час здійснення замірів в квартирі позивачки, про що свідчить два товарних чеки, на суму 41965.00 гривень в якості оплати за побутову техніку, та 50000.00 гривень в якості авансу за кухню.
На думку позивача, відповідач намагається скористатися приблизною схожістю сум які були їй перераховані позивачем за кухонний стіл і 6-ть стільців до нього 04.12.2020 року і сумою зазначеною в товарному чеку від 12.12.2020 року складеному власноруч ФОП ОСОБА_7 в якості оплати за вбудовану побутову техніку, з метою уникнути повернення безпідставно отриманих грошових коштів, пояснюючи розбіжність комісією банку. Але відповідачка не враховує, що комісію за банківську операцію банк утримує окремо від суми платежу.
Враховуючи вищевикладене, просила апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26.10.2021 року - відхилити, а рішення суду залишити без змін.
В судовому засіданні представник відповідачки підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.
Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).
Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що представник позивачки в позові зазначав, що ОСОБА_3 , купуючи меблі на замовлення у ОСОБА_7 , здійснила повну передплату на картковий рахунок ОСОБА_2 , у розмірі 42 175,88 грн. Зазначає, що у позивачки з ОСОБА_2 жодних правовідносин не має, а зазначені кошти перераховані нею помилково, без належних правових підстав, тому на підставі статті 1212 ЦК України мають бути повернуті позивачу.
Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 23.03.2021 № PL06BRFQNL6, ОСОБА_3 здійснила переказ коштів у розмірі 42175,88 грн. Одержувач – ОСОБА_2 , призначення платежу – поповнення карти/рахунку. 
Згідно результатів пошуку фізичних осіб, боржників від 19.05.2021, в Інгульському відділі державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебувають виконавчі провадження за боржником – ОСОБА_7 .
Проаналізувавши дані обставини, а також положення глави 83 ЦК України, зокрема ст. 1212 ЦК України, правові висновки, викладені постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18), ст. 177 ЦК України, суд дійшов висновку, що позивачка в обґрунтування наявності підстав для задоволення позовних вимог посилається на обставину помилково перерахованих коштів, а відповідачкою не надано доказів укладання правочинів між сторонами або іншими особами, які на думку відповідачки, перерахували грошові кошти на рахунок останньої. Доказів наявності договірних відносин, які б свідчили про правову підставу отримання спірних грошових коштів матеріали справи не містять.
За такого, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачкою отримано грошові кошти, між сторонами не укладалось жодного правочину, що не заперечувалось стороною відповідачки, а тому спірні грошові кошти підлягають поверненню на підставі статті 1212 ЦК України.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 посилалася на те, що 24.11.2020 вибирала меблі для власної кухні і звернулася до офісу меблевої фабрики, що розташована в АДРЕСА_1 . З керівником цієї фабрики ОСОБА_4 вони домовились про виготовлення меблів - кухонний стіл та шість стільців до нього за ціною в 42176,00 гривень. ОСОБА_5 повідомила, що необхідно внести передплату на виготовлення меблів в розмірі 100% і надала картковий рахунок для оплати. 04 грудня 2020 року позивачка внесла на картковий рахунок 42175,88 гривень, але як виявилося це картковий рахунок не ОСОБА_8 , а її дочки ОСОБА_2 . Проте, з ОСОБА_2 у позивачки ОСОБА_3 ніяких правовідносин не має і не було, жодних меблів вона їй не замовляла, проте, відповідачка відмовилася повернути їй грошові кошти.
Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.
Необхідно виходити з того, що правова підстава отримання (набуття) майна відсутня у тому разі, коли відбувся перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується безпосередньо на вимогах закону, або суперечить меті існування правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Загальне правило частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах: отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності отримання такого виконання.
Під правовою підставою збагачення повинна розумітися певна економічна мета надання майна, легітимізована відповідним юридичним фактом, або така, що ґрунтується безпосередньо на законі. Одночасна наявність цих двох елементів: відповідність збагачення економічній меті надання майна, юридичного факту (норми закону), що легітимізує цю мету, - є необхідною для того, щоб збагачення однієї особи за рахунок іншої вважалося підставним та правомірним.
Залежно від того, в якій формі виражається недолік правової підстави, що породжує обов`язок повернути майно, можна виокремити, зокрема, такий вид безпідставного збагачення як збагачення, правова підстава якого була відсутньою з самого початку (ab initio sine causa). До таких можна віднести, наприклад, передачу майна за правочинами, що не відбулися (у тому числі за договорами, що не були укладені).
У такому випадку відбувається збагачення, хоча й з волі потерпілого, проте, яке не засноване на правомірному юридичному фактові. Таке збагачення виникає внаслідок передачі майна як виконання за договором, який не було укладено.
Судом першої інстанцій у цій справі не встановлено відповідних договірних відносин між сторонами, а так само не встановлено перебування сторін у близьких сімейних відносинах або наявності у позивачки обов`язків, визначених СК України чи іншим законом, щодо фінансового забезпечення відповідачки.
Відповідно, враховуючи характер взаємних стосунків між сторонами справи, не можливо встановити, що передання великої за розмірами грошової суми відповідала будь-якій правомірній та справедливій меті й відповідачка вправі була розраховувати на те, що такі грошові кошти вона правомірно набула у власність.
За загальним правилом, набуття права власності на отримане майно від іншої особи, ґрунтується на відповідному волевиявленні відчужувача, воля якого сформована вільно. Таке волевиявлення має бути однозначним за своїм змістом та свідчити про бажання колишнього власника такого майна, спрямованого на передачу його саме у власність такого набувача.
Матеріали справи свідчать про те, що воля позивачки була спрямована на передачу коштів в рахунок оплати за виготовлення меблів - кухонного столу та шість стільців матері відповідачки. 
За такого посилання відповідачки в апеляційній скарзі на те, що позивачка переказала кошти добровільно та при цьому розуміла, що переказує кошти саме на рахунок ОСОБА_2 , не свідчить про те, що волевиявлення позивачки було направлено на передачу коштів саме відповідачці, а тому не є самостійною підставою для відмови у позові.
Загальною засадою цивільного законодавства є добросовісність, розумність, справедливість. Цей принцип повною мірою підлягає як врахуванню учасниками цивільних відносин під час обрання варіанта належної поведінки з іншими учасниками, а так само має бути застосований під час оцінки судом поведінки усіх учасників цивільних відносин між собою.
Кожна особа, діючи правомірно, повинна усвідомлювати, чи існує будь-яка справедлива підстава отримання нею тих або інших грошових коштів (матеріальних благ), чи відповідає існуючий характер взаємних стосунків сторін природі та вартості певного роду отримання, чи не створює така передача блага обов`язок з повернення неналежно отриманого.
При цьому, суд має виходити з того, що підстава отримання будь-якого майна безвідплатно від іншої особи має бути недвозначною та явно вираженою з боку особи, яка здійснює таке передання. Отже, діючи розумно та добросовісно, кожен учасник цивільних відносин має оцінювати, чи не створює отримання якогось майна від іншої особи для самого отримувача певні цивільні зобов`язання, зокрема, й щодо повернення отриманого без справедливої підстави.
Цивільне право слугує меті забезпечення стабільності цивільного обороту, критерієм забезпечення чого є, за загальним правилом, отримання усіма учасниками цивільних відносин лише належного, тобто того, на отримання чого особа вправі справедливо та розумно розраховувати.
Отже, саме такої розумної та справедливої підстави набуття грошових коштів, що є предметом спору, у відповідачки не існувало ані на час їх отримання, ані у подальшому такі підстави не виникли.
Згідно з частиною першою статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.
За такого суд правомірно дійшов висновку, що спірні грошові кошти підлягають поверненню відповідачкою позивачці як безпідставно набуте майно.
Саме про таке застосування зазначених норм права йде мова в постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 202/2965/21 (провадження № 61-6021св 21).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Посилання відповідачки в апеляційній скарзі на необхідність застосування правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду у від 04 серпня 2021 року по цивільній справі № 185/446/18 (касаційне провадження № 61- 434св20), яка на її думку є пріоритетною над іншими, зазначеними судом в оскаржуваному рішення, з огляду на дату її винесення та безпосередньо на її зміст, є безпідставним, так як обставини у справі, на яку посилається апелянт в апеляційній скарзі, різняться з обставинами у даній справі.
З тих же підстав безпідставним є посилання апелянта на не застосування судом правових позицій, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 провадження № 12-79гс19), Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо недоведеності позивачкою факту переведення коштів на її рахунок.
При цьому колегія суддів виходить з того, що відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
В силу вимог частин 3-4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
Суд апеляційної інстанції згідно ст.367 ЦПК України досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
          Згідно ч. 6, 7 ст. 81 ЦПК України  доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.  Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
         Відповідно до положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються  письмовими, речовими і електронними доказами;  висновками експертів;  показаннями свідків.
Оцінку наданих учасниками справи доказів суд відповідно до ст. 89 ЦПК України здійснює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При цьому су д надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Письмовими доказами згідно ст. 95 ЦПК України є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Позивачкою під час розгляду справи на підтвердження своїх позовних вимог було надано довідку АТ КБ «Приватбанк» від 23.03.2021 року, відповідно до змісту якої дана довідка видана ОСОБА_3 про те, що вона здійснила наступний платіж: «дата - 04.12.2020; сума - 42175,88 грн.; одержувач - ОСОБА_2 , НОМЕР_1 , призначення: ТСО, пополнение карты/счета». 
Посилаючись на те, що даний доказ є недостатнім, щоб зробити висновок що зазначена банківська операція була проведена успішно, що такий платіж надійшов до отримувача, що вказаний рахунок належить саме відповідачці, а не іншій особі з такими же прізвищем, ім`ям та по-батькові, відповідачка в супереч положенням ч.1 ст. 81 ЦПК України, яка передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надала суду доказів на спростування наданого позивачкою доказу. Не надає вона таких доказів також до апеляційної скарги, а представник відповідачки пояснила, що відповідачка їй таких доказів не надавала та не бажає надавати їх і суду апеляційної інстанції. 
За змістом апеляційної скарги відповідачка фактично ставить під сумнів, а не категорично заперечує факт отримання нею коштів та не тільки не надає суду доказів на спростування факту отримання нею коштів за здійсненим позивачкою переказом коштів на її рахунок, а й заперечує право суду на отримання додаткових доказів з цього приводу.
Крім того, заперечуючи право позивачки вимагати від неї повернення коштів через добровільне їх перерахування, апелянт побічно підтверджує факт отримання нею коштів. 
За такого, розглядаючи справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, суд першої інстанції правомірно виходив з доведеності факту того, що відповідачкою отримано грошові кошти у сумі 42175,88 грн. згідно платежу здійсненого позивачкою 04.12.2020р., що підтверджено довідкою АТ КБ «Приватбанк» від 23.03.2021р. ( а. с. 4).
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що у справі, що переглядалася, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про стягнення з відповідачки на користь позивачки грошових коштів, отриманих без достатньої правової підстави.
Доводи апеляційної скарги про не врахування судом того, що в іншій справі розглядається спір між позивачкою та ОСОБА_7 про розірвання договору на постачання меблів від 12.12.2020р. та стягнення авансу за цим договором, не впливає на правильність висновків суду у даній справі, так як стосується іншого договору, сторонами якого є не сторони у даній справі, а інші особи. Більш того, відповідачкою тільки до апеляційної скарги надано копію позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про захист прав споживача, а до суду першої інстанції даний документ нею не надавався. 
Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).
З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, а також враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанцій правильно встановлені фактичні обставини справи і застосовано норми матеріального та процесуального права, які підлягали застосуванню, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 382 ЦПК України, судова колегія, П О С Т А Н О В И Л А: 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 03 лютого 2022 р.