П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  686/28937/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Ковальчук А.М.   
Суддя-доповідач -  Шидловський В.Б.   
22 лютого 2022 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Шидловського В.Б. 
суддів:  Курка О. П.  Боровицького О. А. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Стаднік Л. В., 
представника позивача -Назаренка Є.В.,
представника відповідача - Кравчука О.В.,  

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 02 грудня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної Гвардії України про  поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної Гвардії України, в якому просив:
- скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної Гвардії України №36/о про звільнення ОСОБА_1 з військової служби;
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної Гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.08.2019 до дня прийняття рішення у цій справі.
Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 02 грудня 2021 року клопотання представника військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної Гвардії України про залишення позовної заяви без розгляду по справі №686/28937/20 - задоволено.
Позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної Гвардії України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишено без розгляду.
Не погодившись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не дотримання судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати її та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті.
В обґрунтування своїх доводів апелянт зазначив, що довідка розрахунок №6 на утримання вартості речового майна не створила підстав для розуміння чи сприйняття ним факту розірвання контракту про проходження військової служби. Окрім цього, позивача в день звільнення не ознайомлено з відповідними наказами як по стройовій частин, так і з особового складу.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги за наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, предметом оскарження в даній справі є наказ №36о/с від 09.08.2019 про звільнення позивача з військової служби.
На підставі наказу №36о/с від 09.08.2019 видано наказ 181с/ч від 09.08.2019, яким виключено з списків особового складу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_1 , та крім підстави звільнення позивача (яка зазначена в наказі №36о/с) даним наказом також зазначено в який військкомат направлено справу та проведення всіх виплат на день звільнення, а також відповідно в день який видано наказ є останнім робочим днем.
Також в день звільнення (09.08.2019) позивачу на підставі наказу №181 с/ч надано довідку-розрахунок №6 на утримання вартості речового майна, яка до позивача доведена в день звільнення та в якій позивач поставив свій підпис.
Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про скасування наказу №36о/с від 09.08.2019 про звільнення позивача з військової служби заявлені позивачем з пропуском визначеного частиною п`ятою статті 122 КАС України строку, оскільки на довідці-розрахунку №6 міститься підпис позивача про ознайомлення.
Оцінюючи викладене у сукупності, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо залишення позовної заяви без розгляду, з огляду на наступне.
Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Положеннями статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 КАС України).
Положеннями частини п`ятої статті 122 КАС України закріплено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Згідно з частиною третьою статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Пунктом 8 частини першої статті 240 КАС України визначено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою і четвертою статті 123 цього Кодексу.
За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Слід зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи є об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Питання поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним і залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.
Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.
Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.
Разом з тим, колегія суддів зауважує, що частиною другою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Поняття "особа повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
Позивач вказує, що  його в день звільнення не ознайомлено з відповідними наказами як по стройовій частин, так і з особового складу, у зв`язку з цим не можна вважати, що він був обізнаний про його звільнення.
Разом з тим, колегія суддів вказує, що  в день звільнення (09.08.2019) позивачу на підставі наказу №181 с/ч надано довідку-розрахунок №6 на утримання вартості речового майна, яка до позивача доведена в день звільнення та в якій позивач поставив свій підпис.
Окрім цього, вказана довідка видана у зв`язку з звільненням на підставі наказу від наказу №181, про що зазначено у цій довідці.
Також колегія судді вказує, що вирішення питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом не ставиться в залежність від порядку отримання наказів, а вирішується з огляду на факт, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення такого права.
Зазначена позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 02 березня 2021 року у справі № 560/1525/19.
Крім того, строк подання позовної заяви був пропущений через відсутність максимальних зусиль позивача і належної старанності щодо реальної обізнаності з фактами порушення своїх прав, свобод та інтересів, внаслідок його звільнення.
Аналогічну правову позицію викладено в ухвалі Верховного Суду від 13 листопада 2018 року у справі №0840/2688/18 і в постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі №640/18439/19.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі також - «Конвенція») передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
У справі Європейського суду з прав людини «Стаббігс та інші проти Великобританії» визначено, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.
У Рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» від 25 січня 2000 року Європейський суд зазначив про те, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає про те, що процесуальні строки (позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, заява №28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки позивач не надав в обґрунтування своїх стверджень достатніх доказів у підтвердження обставин, що перешкоджали йому своєчасно звернутися до суду із позовом, а відтак пропустив строк звернення до суду з причин, які не є поважними, та як наслідок позов вірно залишено без розгляду судом першої інстанції.
Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду з наведених вище мотивів, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 02 грудня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі   14 березня 2022 року.

Головуючий	 	 	Шидловський В.Б.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Курко О. П.    Боровицький О. А.