Справа № 347/2025/20 
Провадження № 22-ц/4808/253/22 
Головуючий у 1 інстанції Гордій В. І. 
Суддя-доповідач Максюта 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 лютого 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі: 
головуючого  Максюти І.О.,
суддів:             Василишин Л.В., Фединяка В.Д., 
секретаря        Петріва Д.Б.,
з участю: апелянта ОСОБА_1 та його представника адвоката Кота Р.С., позивача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог -  Косівська міська рада Івано-Франківської області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, за апеляційною скаргою представника апелянта ОСОБА_1 адвоката Кота Романа Степановича на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Гордієм В.І. 21 листопада 2021 року у м. Косів Івано-Франківської області, 
                                                         в с т а н о в и в :
У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог -  Вербовецька сільська Косівського району рада Івано-Франківської області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.
Обґрунтовував позовні вимоги тим, що проживає у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 . Житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,2500 га, кадастровий номер 2623682401:02:002:0117, що належить йому на праві власності відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №942486 від 11.06.2010 року. 
По сусідству, у житловому будинку по АДРЕСА_1 , проживає відповідач ОСОБА_1 , який є власником земельної ділянки площею 0,24 га з кадастровим номером 2623682401:02:002:0220 та земельної ділянки площею 0,17 га з кадастровим номером 2623682401:02:002:0215. Дані земельні ділянки розташовані по обидві сторони дороги загального користування. Дорога знаходиться у віданні Вербовецької сільської ради і служить  для потреб загального користування, в тому числі для заїзду до його (позивача) господарства та відповідача.
Відповідач розпочав споруджувати металеву споруду з однієї сторони дороги по межі власної земельної ділянки, а з іншої сторони дороги – на земельній ділянці, що знаходиться у віданні Вербовецької сільської ради, забетонував металеві стовпи для спорудження дроворуба, внаслідок чого звузив дорогу до ширини 4.08 метра та перекрив йому прохід до хвіртки. Внаслідок зазначених дій відповідач позбавив його можливості використовувати в`їзд та піший прохід у власний двір через ворота. На його неодноразові звернення не реагує, добровільно не бажає звільнити територію.
За результатами розгляду його звернення земельною комісією Вербовецької сільської ради від 28.10.2020 року складено відповідний акт. Комісією зобов`язано ОСОБА_1 демонтувати забетоновані металеві стовпи та попереджено про те, що він не має права споруджувати будь-які споруди на земельній ділянці сільської ради. Однак, відповідач не здійснив демонтаж металевих стовпів. Просив зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою загального користування по АДРЕСА_1 шляхом знесення самочинно збудованих металічних конструкцій (стовпів) для спорудження дроворуба (а.с.1-5).
Ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 05.04.2021 року до участі у розгляді справи  залучено  правонаступника третьої особи Вербовецької сільської ради, в якості третьої особи без самостійних вимог Косівську міську раду Косівського району Івано-Франківської області (а.с.74-75).
Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 22 листопада 2021 року позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 земельною ділянкою загального користування, на якій пролягає дорога до його господарства, за адресою АДРЕСА_1 , шляхом знесення самочинно збудованих металевих конструкцій (стовпів) для спорудження дроворуба. Стягнуто з відповідача на користь позивача 840,80 грн сплаченого судового збору (а.с.154-158).
Не погодившись з даним рішенням, представник ОСОБА_1 адвокат Кіт Р.С. подав апеляційну скаргу, в якій посилається на його незаконність.
Зазначив, що згідно будівельного паспорта на забудову земельної ділянки житлового будинку від 2013 року, декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта від 10.12.2018 року, витягу з Державного земельного кадастру та фотокопій, відсутні будь-які самочинно збудовані металеві конструкції (стовпи) для спорудження дроворуба.
Звертає увагу суду, що 22.11.2021 року ним заявлялося клопотання про приєднання до матеріалів справи зазначених копій документів. Однак, судом було відмовлено у задоволенні даного клопотання. Більше того, допитаними в судових засіданнях свідками не було вказано на наявність самочинно збудованих конструкцій.
Наголошує, що відповідно до  п.3.22 ДБН 360-92 «Планування і забудова територій», ширина проїжджої частини внутрішньо квартального проїзду з однією смугою руху приймається 3,5 метра, з двома – 5,5 метра. До житлових і громадських будинків слід  передбачати проїзди завширшки 3,5 метра на відстані не ближче 5 метрів від стін, придатні для проїзду пожежних машин. Тому вважає, що судом не встановлено наявність перешкод у користуванні земельною ділянкою позивача.
Окрім того,  в рішенні суду не визначено, до якого саме стану необхідно відновити дорогу загального користування.
З цих підстав просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю (а.с.164-168).
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що викладені в апеляційній скарзі вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Ширина дороги загального користування, згідно його державного акту, повинна становити 4,73 метра. Внаслідок незаконних дій відповідача дорогу загального користування звужено до 4,08 метра та перекрито йому прохід до хвіртки. Показаннями свідків  та документально підтверджено, що відповідач на вимогу комісії Вербовецької сільської ради не демонтував забетоновані металеві стовпи. Що стосується посилання апелянта на будівельний паспорт на забудову земельної ділянки та інші документи, надані суду, то зазначені документи не були надані суду першої інстанції у встановленому процесуальним законом порядку і не досліджувалися судом. Проте, якщо і прийняти до уваги зазначені матеріали,  то посилання апелянта на відсутність будь-яких самочинно збудованих конструкцій (стовпів, та інше) є безпідставними і не спростовують наданих ним доказів. Безпідставними також є твердження апелянта про те, що допитаними свідками не було вказано на наявність самочинно збудованих конструкцій на спірній земельній ділянці, оскільки зазначений факт  підтвердила у судовому засіданні свідок ОСОБА_3 , яка безпосередньо була на місці спору та склала відповідний акт від 28.10.2020 року. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Іншими учасниками справи відзив на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
У судове засідання не з`явився представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог , Косівської міської ради, про причини неявки не повідомили, хоча про день місце та час розгляду справи повідомлені належним чином шляхом направлення рекомендованої кореспонденції.
Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання,  тому колегія суддів розглянула справу за їх відсутності.
Вислухавши пояснення апелянта ОСОБА_1 та його представника адвоката Кота Р.С., позивача ОСОБА_2 , суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її обґрунтованою, виходячи з таких підстав.
В силу ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд виходив з положень ¬¬¬¬¬¬ст.ст. 317-319, 321, 376, 391 ЦК України, ст. 78,79, 90,91,125,152,153,212 ЗК України, встановивши, що  відповідач спорудив металеві конструкції  (стовпці) на земельній ділянці комунальної власності, звузивши (захопивши) таким чином дорогу загального користування, яка, зокрема, веде до господарства позивача. Хоч порушення, на які вказує позивач, не пов`язані з позбавлення його права володіння належною йому земельною ділянкою, однак створюють йому перешкоди у  належному здійсненні своїх прав як користувача земельною ділянкою, дійшов висновку про задоволення позову.
З такими висновками суду першої інстанції не погоджується колегія суддів,  оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи, а також нормам матеріального та процесуального права.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,2500 га, що розташована АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2623682401:02:002:0117, що підтверджується державним актом серії ЯИ №942486, виданого 11.06.2010 року (а.с.7). У Державному акті вказана дорога, розташована на землі Вербовецької сільської ради, шириною 4,73 м. (зворот а.с.7).
Згідно договору дарування від 23.10.2007 року, позивач отримав у подарок від ОСОБА_4 житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 (а.с.13). Право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за позивачем, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 16.12.2007 року (а.с.14).
Схема забудови земельної ділянки, складена до будівельного паспорта з реконструкції житлового будинку та господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , відображає план розміщення будівель і споруд із їх лінійними розмірами, а також містить розмір дороги до господарства, ширина якої становить 4,73 м (а.с.12).
Згідно витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, ОСОБА_1 належать на праві приватної власності дві земельні ділянки, а саме: площею 0,2400 га кадастровий номер 2623682101:02:002:0220 та площею 0,1700 га кадастровий номер 2623682101:02:002:0215 (а.с.18-26), які межують із земельною ділянкою позивача.
Відповідно до акту комісії Вербовецької сільської ради від 28.10.2020 року з план-схемою, комісією Вербовецької сільської ради в складі голови сільської ради Сусака І.І. та спеціаліста-землевпорядника ОСОБА_3 на місці встановлено, що  ОСОБА_1 почав споруджувати металеву огорожу з однієї сторони дороги по межі власної земельної ділянки, а з іншої сторони дороги - на земельній ділянці сільської ради, забетонував металічні стовпи для спорудження дроворуба, звузивши цим самим дорогу до ширини 4,08 метра та перекривши ОСОБА_2 прохід до хвіртки. У зв`язку із цим комісія вирішила зобов`язати відповідача ліквідувати забетоновані металічні стовпи (а.с.8,9).
Копію вказаного акту 29.10.2020 року рекомендованим листом направлено ОСОБА_1 , що стверджується копією квитанції АТ «Укрпошти» від 29.10.2020 року (а.с.10).
В матеріалах справи наявний будівельний паспорт на забудову земельної ділянки (реконструкція житлового будинку та будівництво господарських будівель) забудівника ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 , виданого Косівською районною державною адміністрацією Івано-Франківської області у 2013 році (а.с.172-195).
Вирішуючи даний спір слід виходити з таких положень закону.
Відповідно до статті 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками.
Згідно із положеннями статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф.
Статтею 83 ЗК України встановлено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).
Відповідно до статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).
Згідно зі статтею 39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про основи містобудування» до компетенції сільських, селищних, міських рад належить затвердження генеральних планів відповідних населених пунктів, планів зонування територій, а за відсутності затверджених в установленому законом порядку планів зонування території - детальних планів територій.
За змістом статті 17 Закону України «Про основи містобудування» містобудівна документація - затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій. Містобудівна документація є основою вирішення питань щодо передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб. Види, склад, порядок розробки та затвердження містобудівної документації визначаються законодавством.
Згідно з пунктом 7.26 Державних будівельних норм 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» територія вулиць і доріг всіх категорій, відокремлюються від інших функціональних територій поселень геодезичне за фіксованими границями - червоними лініями. Розбивочні креслення червоних ліній призначаються для забезпечення регулювання і містобудівного контролю при забудові, реконструкції і благоустрої поселень, при відведенні земельних ділянок, встановленні умов їх використання.
Частинами другою, третьою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Згідно пункту 9 частини четвертої статті 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», детальний план території визначає порядок організації транспортного і пішохідного руху. У відповідності до загальних положень ДБН 360-92* ДБН «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», поширюються на проектування нових і реконструкцію існуючих міських і сільських поселень України. Ці норми є обов`язковими для органів державного управління, місцевого і регіонального самоврядування підприємств і установ незалежно від форм власності та відомчого підпорядкування, громадських об`єднань і громадян, які здійснюють проектування, будівництво і благоустрій на території сільських поселень. Мережу вулиць і проїздів сільського населеного пункту слід формувати відповідно до його планувальної структури і рельєфу місцевості.
Відповідно до п.3.11 ДБН 360-92 "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень", затверджених наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 року №44, які поширюються на проектування нових і реконструкцію існуючих міських і сільських поселень України, обов`язкових для органів державного управління, місцевого і регіонального самоуправління, підприємств і установ незалежно від форм власності та відомчості, тупікові проїзди мають закінчуватися поворотними майданчиками для розвороту пожежних та інших машин.
У пункті 3.22 ДБН визначено, що на односмугових проїздах передбачаються роз`їзди (п.3.11); ширина проїжджої частини проїзду з однією смугою руху повинна становити не менше 3.5 метра; проїзди повинні бути облаштовані на відстані не ближче 5 метрів від стін, придатні для проїзду пожежних машин.
Пункт 3.30 ДБН визначено, що спорудження надвірних господарських будівель по лінії забудови вулиць і проїздів забороняється, їх необхідно зводити у глибині садиби з дотриманням санітарних та протипожежних вимог.
Відповідно до частин першої-третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Судом встановлено, що між будинковолодіннями ОСОБА_2 та ОСОБА_1 існує проїзд шириною не менше 4,08 метра, що відповідає вимогам пункту 3.22 ДБН, яким передбачено, що ширина проїжджої частини вулиць з однією смугою руху (проїздів) повинна становити не менше 3.5 метра.
Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема, у визначені законом способи, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).
Позивач, звертаючись до суду із цим позовом, не просив призначити судову земельно-технічну експертизу.  Жодних доказів того, що огорожа земельної ділянки відповідача розміщена на житловій вулиці (проїзді), яка не може бути передана у приватну власність,  і це призвело до її звуження та не відповідає вимогам ДБН та містобудівній документації суду не представлено. 
Докази про захоплення відповідачем проїзду чи створення ним перешкод у користуванні позивачу належною йому земельною ділянкою, а також про межі такого захоплення, відсутні.  
Матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували доводи позивача про встановлення відповідачем металевих конструкцій (стовпців) на землі загального користування (проїзді).
Позовні вимоги ОСОБА_2 щодо чинення з боку відповідача йому перешкод у володінні чи користуванні дорогою загального користування  є безпідставними і не знайшли свого підтвердження як у матеріалах справи, так і у судовому засіданні. Позивач не навів підстав і не надав достатніх доказів на підтвердження того, що порушено його право на здійснення володіння, розпорядження та користування дорогою загального користування внаслідок встановлених відповідачем самочинно збудованих металевих конструкцій (стовпів) для спорудження дроворуба, а також, що у нього існували перешкоди щодо користування дорогою загального користування, яка веде до його господарства. 
Встановивши, що позивачем не доведено порушення відповідачем його прав внаслідок порушення норм земельного чи цивільного законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позову.
Враховуючи невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та неправильне застосування судом норм матеріального права, відповідно до ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
                                                  п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника апелянта ОСОБА_1 адвоката Кота Романа Степановича  задовольнити.
Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 21 листопада 2021 року скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  

Судді:                                                                                                               І.О. Максюта
                                                                                                                         Л.В. Василишин
                                                                                                                         В.Д. Фединяк
Повний текст постанови складено 14 лютого 2022 року.