ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/10752/20                                                                 Суддя (судді) першої інстанції: Клочкова Н.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  16 лютого 2022 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого:           Бєлової Л.В.
суддів:                     Безименної Н.В., Кучми А.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Матвєєвої С.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 жовтня 2021 року (повний текст виготовлено 28 жовтня 2021 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про визнання протиправним та скасування наказу та поновлення на посаді, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ за підписом виконувача обов`язків директора Державного бюро розслідувань Соколова О.В. «Про звільнення працівників Державного бюро розслідувань» від 31 березня 2020 року № 223-ос в частині звільнення ОСОБА_1 з посади слідчого другого слідчого відділу третього управління організації досудових розслідувань (управління з розслідування військових злочинів) Державного бюро розслідувань (зі змінами згідно з наказом в.о. директора Державного бюро розслідувань Соколова О.В. від 14 квітня 2020 року № 260-ос «Про внесення змін до наказу від 31 березня 2020 року № 223-ос «Про звільнення працівників Державного бюро розслідувань») з 14 квітня 2020 року у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису з припиненням державної служби на підставі 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про Державну службу»;
- поновити ОСОБА_1 на посаді, що є рівнозначною посаді слідчого другого слідчого відділу третього управління організації досудових розслідувань (управління з розслідування військових злочинів) Державного бюро розслідувань в Головному слідчому управлінні Державного бюро розслідувань;
- стягнути з Державного бюро розслідувань на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням проведених виплат;
- допустити до негайного виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми платежу за один місяць.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 жовтня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.
Зокрема, апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги виробнича потреба у самій штатній одиниці у вигляді слідчого, що здійснює досудове розслідування вйськових злочинів, не зникла, будь-яких доказів суттєих функціональних змін, обсягу завдань і основних напрямків діяльності відділв у складі Управління з розслідування кримінальних правопорушень, вчинених військоовослудбовцями, в якому працював позивач, відповідачем не надано. 
Апелянт вказує, що судом першої інстанції не встановлено, а відповідачем не доведено належними доказами проведення відповідачем порівняльного аналізу продуктивності праці працівників за період їх роботи та підстав звільнення саме позивача ОСОБА_1 та відсутності можливості подальшого використання позивача на службі.  
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 жовтня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про визнання протиправним та скасування наказу та поновлення на посаді та призначено розгляд справи у відкритому судовому засіданні.
25 січня 2022 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив Державного бюро розслідувань, в якому відповідач повністю підтримує правову позицію суду першої інстанції та вказує про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.
Відповідач наголошує, що у результаті змін структури та штатного розпису у центральному апараті ДБР мало місце скорочення посад державної служби, у тому числі і посади, яку обіймав скаржник.
14 лютого 2022 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшли пояснення представника позивача на відзив Державного бюро розслідувань, в якому представник Державного бюро розслідувань вказує, що позивача звільнено з посади з підстави, яка не передбачена ст. 87 Закону, скорочення посади державної служби, яку обіймав позивач, фактично не було, для звільнення з посади у зв`язку з її скороченням внаслідок зміни структури або штатного розпису не було підстав.
У відкритому судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги та просили вимоги останньої задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача підтримував правову позицію суду першої інстанції та вказував про відсутність правових підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.  
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, пояснень, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, наказом директора Державного бюро розслідувань № 226-ос від 04 липня 2019 року ОСОБА_1 призначено на посаду слідчого другого слідчого відділу Третього управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування військових злочинів) Державного бюро розслідувань, як переможця конкурсу з 10 липня 2019 року, з випробувальним строком 6 місяців.
Указом Президента України від 05 лютого 2020 року № 41/2020 було затверджено нову організаційну структуру Державного бюро розслідувань, в якій відсутній структурний підрозділ, посаду в якому обіймав позивач.
У зв`язку зі зміною на підставі вказаного Указу Президента України структури Державного бюро розслідувань, останнім було прийнято накази від 14 лютого 2020 № 42 «Про затвердження структури центрального апарату Державного бюро розслідувань» та від 27 лютого 2020 року № 21 ДСК «Про затвердження та введення в дію штатного розпису центрального апарату Державного бюро розслідувань на 2020 рік».
У зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури Державного бюро розслідувань та відповідно до наказів Державного бюро розслідувань від 14 лютого 2020 року № 42 «Про затвердження структури центрального апарату Державного бюро розслідувань» та від 27 лютого 2020 року № 21ДСК «Про затвердження та введення в дію штатного розпису центрального апарату Державного бюро розслідувань на 2020 рік», 03 березня 2020 року позивачем було отримано попередження про наступне вивільнення.
Позивача було повідомлено про наступне скорочення посади слідчого другого слідчого відділу Третього управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування військових злочинів) Державного бюро розслідувань, яку позивач обіймав, по закінченню 30 календарних днів з моменту вручення цього попередження. Також, у попередженні вказано, що позивач буде звільнений на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» з виплатою згідно з частиною четвертою цієї статті вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат. 
Наказом за підписом в.о. директора Державного бюро розслідувань Соколова О. «Про звільнення працівників Державного бюро розслідувань» від 31 березня 2020 року № 223-ос ОСОБА_1 звільнено з посади слідчого другого слідчого відділу Третього управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування військових злочинів) Державного бюро розслідувань 02 квітня 2020 року у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису з припиненням державної служби на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу». Також, в даному наказі зазначено про виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за 8 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 10 липня 2019 року по 02 квітня 2020 року та вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.
02 квітня 2020 року позивачем було подано на ім`я в.о. директора Державного бюро розслідувань Соколова О.В. заяви № 9927-20, № 9929-20, № 9933-20 про надання для ознайомлення акту, яким визначені критерії за якими здійснювалося переведення слідчих на посади у відділи Управлінь Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань, а також про ознайомлення позивача з наказами Державного бюро розслідувань від 14 лютого 2020 року № 42 та від 27 лютого 2020 року № 21 ДСК стосовно структури та штатного розпису центрального апарату Державного бюро розслідувань та заяви про переведення ОСОБА_1 на посади в Головному слідчому управлінні Державного бюро розслідувань.
У відповідь на свої звернення, позивачем було отримано лист від 27 квітня 2020 року № 9927-20/10-18-02-5537/20 за підписом в.о. директора Державного бюро розслідувань Соколова О., у якому зазначено, що посада, яку обіймав позивач - слідчий другого слідчого відділу Третього управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування військових злочинів) Державного бюро розслідувань, як і інші аналогічні посади було скорочено. Крім цього, з посиланням на частину 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» зазначено, що призначення на рівнозначну або нижчу посаду приймається за рішенням суб`єкта призначення та повідомлено про можливість взяти участь у конкурсах для призначення на посади в Державному бюро розслідувань, інформація про які розміщується на його офіційному веб-сайті. У наданні інших відомостей було відмовлено, посилаючись на те, що ці відомості віднесено до державної таємниці. 
Надалі, наказом за підписом в.о. Директора Державного бюро розслідувань Соколова О. від 14 квітня 2020 року № 260-ос «Про внесення змін до наказу від 31 березня 2020 року № 223-ос «Про звільнення працівників Державного бюро розслідувань» пункт 1 наказу викладено у такій редакції: «Звільнити ОСОБА_1 з посади слідчого другого слідчого відділу Третього управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування військових злочинів) Державного бюро розслідувань 14 квітня 2020 року у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису з припиненням державної служби на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу». Підставою для внесення змін у наказ про звільнення було перебування позивача на лікарняному у період з 02 квітня 2020 року по 13 квітня 2020 року, відповідно до листка непрацездатності серія АДШ № 920410 від 02 квітня 2020 року.
Вважаючи звільнення із займаної посади протиправним, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Суд першої інстанції у задоволенні адміністративного позову відмовив та зазначив, що вважає доведеними обставини скорочення посад державної служби внаслідок зміни в штатному розписі центрального апарату Державного бюро розслідувань, у зв`язку з чим не приймає доводи позивача та його представника в цьому контексті.
Також, суд першої інстанції вказав, що посилання позивача та його представника на відсутність повноважень у в.о. директора ДБР Соколова О.В. на видання наказу про звільнення позивача є безпідставними, а норми частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» не скасовувались та неконституційними не визнавались, відтак немає підстав вважати, що відповідач діяв неправомірно, не запропонувавши позивачу будь-яку вакантну посаду державної служби у Державному бюро розслідувань, оскільки це є правом державного органу, а не обов`язком, що на переконання суду є дискреційними повноваження відповідного органу.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною другою  статті 19 Конституції України  обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Частина шоста  статті 43 Конституції України  гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Державне бюро розслідувань відповідно до  статті 1 Закону України від 12 листопада 2015 року N 794-VIII «Про Державне бюро розслідувань»  (надалі - Закон N794-VIII) є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.
Згідно з частиною першою  статті 14 Закону N 794-VIII  до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.
Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (частина друга  статті 14 Закону N 794-VIII).
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає  Закон України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (надалі -  Закон № 889-VIII).
Згідно з частинами другою, третьою  статті 5 Закону № 889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим  Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у  статті 5-1 КЗпП України  правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
В силу пункту 4 частини першої статті 83  Закону № 889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті  87, 87-1 цього Закону).
Приписами частини першої статті 87  Закону № 889-VIII визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:
1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;
1-1) ліквідація державного органу;
2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;
3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;
4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.
Відповідно до частини третьої статті 87  Закону № 889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
Суб`єкт призначення приймає рішення про припинення державної служби з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, у п`ятиденний строк з дня настання або встановлення відповідного факту.
Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.
Як встановлено судом першої інстанції, наказом директора Державного бюро розслідувань № 226-ос від 04 липня 2019 року ОСОБА_1 призначено на посаду слідчого другого слідчого відділу Третього управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування військових злочинів) Державного бюро розслідувань, як переможця конкурсу з 10 липня 2019 року, з випробувальним строком 6 місяців.
03 березня 2020 року позивача попереджено про зміни організаційно-штатної структури Держаного бюро розслідувань та скорочення посади, яку він обіймає.
Предметом спору у справі, що розглядається, є звільнення позивач із займаної посади відповідно до пункту 1 частини першої 87  Закону № 889-VIII у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису з припиненням державної служби.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Згідно з частиною третьою статті 87  Закону № 889-VIII (в редакції до набрання чинності  Законом України від 19 вересня 2019 року № 117-IX), процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначалась законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускалось лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.
Законом України від 19 вересня 2019 року № 117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади»  були внесені зміни та доповнення до  Закону № 889-VIII, зокрема, відповідно до положень статті 83  Закону № 889-VIII (у редакції, що діє з 19 вересня 2019 року) державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84  цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85  цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86  цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (статті  87,  87-1  цього  Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43  цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої  Законом України "Про очищення влади"; 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1  цього Закону).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 87  Закону № 889-VIII підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року № 440-IX, частину третю статті 87 доповнено новим абзацом першим такого змісту: "3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення".
При цьому, вжите у частині третій статті 87  Закону № 889-VIII слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.
За змістом роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 20 лютого 2020 року № 86р/з при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.
Таким чином, процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент звільнення позивача із займаної посади врегульована положеннями  Закону №889-VIII.
Водночас служба в ДБР є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України.
До працівників ДБР належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із ДБР (частини перша, друга  статті 14 Закону N 794-VIII).
Відповідно до пункту 5 частини першої  статті 12 Закону N 794-VIII  переліки посад у центральному апараті та територіальних управліннях ДБР, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами згідно з пунктом 5 частини першої  статті 12 Закону України "Про Державне бюро розслідувань"  визначає Директор ДБР.
При цьому частиною другою  статті 9 вказаного Закону  врегульовано, що гранична чисельність центрального апарату та територіальних управлінь ДБР становить 1 тисячу 600 осіб.
Визначення слідчого міститься у пункті 17 частини першої  статті 3 Кримінального процесуального кодексу України  та означає службову особу органу Національної поліції, органу безпеки, органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, органу Державного бюро розслідувань, Головного підрозділу детективів, підрозділу детективів, відділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України, уповноважена в межах компетенції, передбаченої цим Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень.
Слід зазначити, що чинним законодавством імперативно не встановлено, до якої категорії посад має належати посада слідчого.
Як свідчать матеріали справи, призначення позивача на посаду, яка відносилась до категорії державної служби, позивачем не заперечувалось.
За ініціативою суб`єкта призначення відповідно до частини першої статті 87 №889-VIIІ однією з підстав для припинення державної служби є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Наведене свідчить, насамперед, про можливість у суб`єкта призначення розірвати трудовий договір з підстав скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу з будь-яким державним службовцем.
На момент прийняття оскаржуваного наказу про звільнення діяла редакція  Закону №889-VIІI, якою чітко врегульована процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.
За змістом частини першої статті 87  Закону № 889-VIIІ скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців є підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.
Отже, наведена правова норма пов`язує припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення не лише зі скороченням чисельності або штату державних службовців, а й зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі №640/11024/20.
Колегія суддів зазначає, що 12.11.2015 року Верховна Рада України прийняла  Закон України «Про Державне бюро розслідувань», який визначає правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань.
Кабінет Міністрів України постановою № 127 від 29.02.2016  утворив Державне бюро розслідувань.
Державне бюро розслідувань наказом від 21.12.2017 № 1 затвердило структуру Державного бюро розслідувань.
Зокрема, до структури включено Перше управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції), Друге управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя), Третє управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування військових злочинів).
Також, у структурі Центрального апарату Державного бюро розслідувань передбачено такі первинні структурні підрозділи, як слідчі відділи. Слідчі відділи включені до складу вищезазначених Управлінь.
Відповідно у структурі (штатному розписі) Державного бюро розслідувань було визначено посаду слідчого другого слідчого відділу третього управління організації досудових розслідувань (управління з розслідування військових злочинів) Державного бюро розслідувань, яку позивач обіймав за результатом проведеного конкурсу.
Водночас, 03.12.2019 Верховною Радою України прийнято  Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань», який набрав чинності 27.12.2019 та яким внесені зміни до  Закону України «Про Державне бюро розслідувань».
Зокрема, змінено правовий статус Державного бюро розслідувань з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган.
Відповідно  статті 1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань»  (в редакції від 28.11.2019) Державне бюро розслідувань є центральним органом виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.
Разом із тим, згідно  статті 1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань»  (в редакції від 27.12.2019) Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.
Отже, Державне бюро розслідувань набуло статусу державного правоохоронного органу, Директором та заступниками Директора якого є особи рядового і начальницького складу.
Згідно частини 1  статті 9 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», систему Державного бюро розслідувань складають центральний апарат, територіальні управління, спеціальні підрозділи, навчальні заклади та науково-дослідні установи. У складі Державного бюро розслідувань діють слідчі, оперативні підрозділи, підрозділи внутрішнього контролю та інші підрозділи.
Організаційна структура Державного бюро розслідувань визначається Президентом України.
Відповідно  Указу Президента України від 05.02.2020 № 41/2020  затверджено організаційну структуру Державного бюро розслідувань.
Так, організаційна структура Державного бюро розслідувань, зокрема, включає в себе:
1. Центральний апарат, у якому створено Головне слідче управління;
2. Територіальні управління;
3. Інститут підготовки кадрів Державного бюро розслідувань та Науково-дослідний інститут судових експертиз Державного бюро розслідувань.
У зв`язку із зміною організаційної структури Державного бюро розслідувань та утворенням Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань наказом «Про затвердження Положення про Головне слідче управління Державного бюро розслідувань» від 03.03.2020 № 53 затверджено Положення про Головне слідче управління Державного бюро розслідувань.
27.02.2020 Державним бюро розслідувань видано наказ «Про затвердження та введення в дію штатного розпису центрального апарату Державного бюро розслідувань на 2020 рік» № 21 ДСК, яким затверджено та введено в дію штатний розпис центрального апарату Державного бюро розслідувань на 2020 рік .
У структурі центрального апарату Державного бюро розслідувань створено Головне слідче управління до складу якого включені чотири Управління, а саме: Управління з розслідування кримінальних правопорушень, вчинених службовими особами; Управління з розслідування кримінальних правопорушень, вчинених службовими особами; Управління з розслідування кримінальних правопорушень, вчинених працівниками правоохоронних органів та суддями; Управління з розслідування кримінальних правопорушень, вчинених військовослужбовцями та Управління з організації досудових розслідувань. В кожне з зазначених Управлінь входять відділи, зокрема, до Управління з розслідування кримінальних правопорушень, вчинених працівниками правоохоронних органів та суддями, входять перший, другий та третій відділи та у кожному відділі створено посади слідчого, яка відноситься до посад державної служби.
Таким чином, з викладеного вбачається, що у структурі Центрального апарату Державного бюро розслідувань такого управління, як Управління з розслідування військових злочинів, до складу якого входило третє управління організації досудових розслідувань, де працював позивач, відсутнє.
Окрім цього, як вже було зазначено вище, змінився правовий статус Державного бюро розслідувань з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у відповідача були наявні підстави для звільнення позивача як державного службовця з посади слідчого другого слідчого відділу Третього управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування військових злочинів) Державного бюро розслідувань на підставі п.1 ч.1  ст.87 Закону України «Про державну службу».
При цьому, як вірно вказав суд першої інстанції, редакція статті 87  Закону № 889-VIIІ зі змінами, внесеними згідно із  Законом України від 19 вересня 2019 року № 117-IX "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади", які набули чинності з 25 вересня 2019 року, була чинною на момент прийняття оскаржуваного наказу про звільнення та підлягала застосуванню.
Разом з цим слід зауважити, що аналіз положень  Закону № 889-VIII, яким визначалася підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент прийняття оспорюваного наказу, свідчить, що суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.
Аналогічна правова позиція в ідентичних правовідносинах щодо звільнення особи з посади державної служби Державного бюро розслідувань на підставі п.1 ч.1  ст.87 Закону України «Про державну службу» викладена у постанові Верховного Суду від 29 грудня 2021 року у справі № 420/3825/20.
Частиною першою  статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»  передбачено, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Відповідно до частини п`ятої  статті 242 КАС, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з частини шостої  статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»  висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Від наведених вище правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах палата, об`єднана палата або Велика Палата Верховного Суду у відповідності до  статті 346 КАС  не відступала, а тому підстав для їх неврахування при вирішенні даного спору немає.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, не спростованими доводами апеляційної скарги, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а відтак не є підставою для скасування рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 жовтня 2021 року. 
Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України    та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про визнання протиправним та скасування наказу та поновлення на посаді. 
Згідно з положеннями  статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до вимог  статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.
Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, пояснення учасників процесу,  дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, пояснень, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 жовтня 2021 року - залишити без задоволення. 
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 жовтня 2021 року - залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст виготовлено 17 лютого 2022 року. 

Головуючий суддя                                                                      Л.В. Бєлова

Судді                                                                                            Н.В. Безименна, 

                                                                                                     А.Ю. Кучма