Постанова
Іменем України
 
16 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 127/15600/17
провадження № 61-8542св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В.,  Фаловської І. М.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі: Головне територіальне управління юстиції у Вінницькій області, Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 лютого 2018 року у складі судді Бойка В. М. та постанову Вінницького апеляційного суду від 28 квітня 2020 року у складі колегії суддів: Ковальчука О. В., Берегового О. Ю., Панасюка О. С.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці (далі – УПФУ в м. Вінниці), за участю третьої особи – Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, про відшкодування моральної шкоди.
Позов мотивований тим, що він у 1988 році протягом 120 діб приймав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції (далі – АЕС) як водій вантажного автомобіля. Зазначав, що поступово стан його здоров`я погіршувався та йому було встановлено інвалідність третьої групи. По факту виповнення 55 років позивач у 2009 році неодноразово звертався до УПФУ в м. Вінниці з метою призначення пенсії із скороченням пенсійного віку, проте йому було відмовлено, в зв`язку із відсутністю підтвердження факту перебування в зоні відчуження. 
У 2010 році ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з заявою про призначення пенсії, на яку йому було надано відповідь про можливість призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку на п`ять років, оскільки надані документи підтверджують факт перебування позивача у зоні відчуження. Після вказаної відповіді УПФУ в м. Вінниці призначило позивачу пенсію, однак виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, оскільки у ОСОБА_1 були відсутні довідки про заробітну плату в зоні відчуження, у зв`язку з чим позивач звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області, який своєю постановою від 01 жовтня 2014 року зобов`язав УПФУ в м. Вінниці провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 , проте вказана постанова почала виконуватись лише з 2016 року. 
ОСОБА_1 зазначав, що внаслідок незаконних дій та бездіяльності відповідача щодо призначення йому пенсії він вибився з нормального життєвого ритму, а його стан здоров`я суттєво погіршився: у нього систематично підвищувався кров`яний тиск, він неодноразово втрачав свідомість, внаслідок чого ламав кістки, в нього стався інсульт, після якого його визнано інвалідом другої групи.
Із урахуванням зазначеного, позивач просив позов задовольнити, стягнути з УПФУ в м. Вінниці на його користь моральну шкоду у розмірі 1 000 000,00 грн, завдану йому протиправними діями відповідача.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням від 06 лютого 2018 року Вінницький міський суд Вінницької області позов ОСОБА_1 задовольнив частково. 
Стягнув з УПФУ в м. Вінниці на користь ОСОБА_1 моральну шкоду внаслідок дій та бездіяльності державних службовців УПФУ в м. Вінниці у розмірі 301 563,00 грн та 5 076,00 грн витрат, пов`язаних з оплатою експертних послуг. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Рішення суд першої інстанції мотивував тим, що із урахуванням встановлених у справі обставин, є причинно-наслідковий зв`язок між погіршенням стану здоров`я позивача та протиправними діями й бездіяльністю відповідача, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Розмір відшкодування моральної шкоди визначено з урахуванням характеру і глибини моральних страждань позивача, істотності вимушених змін у житті позивача, тривалості негативних наслідків (страждань), часу, що минув з моменту виникнення моральної шкоди.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою від 03 квітня 2018 року Апеляційний суд Вінницької області апеляційну скаргу УПФУ в м. Вінниці задовольнив, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 лютого 2018 року скасував та ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Постанову апеляційний суд мотивував тим, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності УПФУ в м. Вінниці щодо перерахунку пенсії ОСОБА_1 . Постановою від 01 жовтня 2014 року Вінницький міський суд Вінницької області зобов`язав УПФУ в м. Вінниці провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 , однак відмовив у задоволенні позовних вимог щодо визнання таких дій протиправними. Інші рішення про встановлення протиправності дій чи бездіяльності відповідача відносно ОСОБА_1 , відсутні.
Короткий зміст постанови суду касаційної інстанції
Постановою від 08 травня 2019 року Верховний Суд касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 03 квітня 2018 року скасував та передав справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанову суд касаційної інстанції мотивував тим, що суди не визначились зі складом осіб, які беруть участь у справі. У цій справі орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, не приймав участь як відповідач. Отже, суд першої інстанції не звернув належної уваги на склад учасників у справі, не роз`яснив позивачу право на залучення співвідповідача та уточнення позовних вимог. При новому розгляді справи суду необхідно визначитись зі складом осіб, що беруть участь у справі, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін, встановити наявність або відсутність складу цивільного правопорушення та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з клопотанням про заміну первісного відповідача УПФУ у м. Вінниці на належних відповідачів: Головне територіальне управління юстиції у Вінницькій області, Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області.
Ухвалою від 18 липня 2019 року Вінницький міський суд Вінницької області задовольнив клопотання позивача, замінив первісного відповідача – УПФУ у м. Вінниці на – Головне територіальне управління юстиції у Вінницькій області та залучив до участі в справі як співвідповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, виключивши його зі складу третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.
У липні 2019 року позивач подав до суду позовну заяву до Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про відшкодування моральної шкоди у сумі 1 000 000,00 грн, мотивуючи її тим, що службовими особами УПФУ у м. Вінниці у зв`язку з їх бездіяльністю щодо призначення пенсії, постійне введення в оману, йому завдано моральну шкоду.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням від 20 лютого 2018 року Вінницький міський суд Вінницької області у позові відмовив.
Рішення суд першої інстанції мотивував тим, що позивач довів лише факт завдання шкоди, проте не надав доказів наявності причинно-наслідкового зв`язку між фактом заподіяння шкоди та неправомірними діями Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області. Суд взяв до уваги, що висновком експерта Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 09 січня 2018 року № 115п встановлено, що ОСОБА_1 була завдана моральна шкода внаслідок дій та бездіяльності державних службовців УПФУ у м. Вінниці, яке на час ухвалення рішення не є стороною у справі, а доказів того, що саме діями відповідача Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області позивачу завдано моральну шкоду суду не надано.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою від 28 квітня 2020 року Вінницький апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 лютого 2020 року змінив, виклав його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 18 липня 2019 року залишив без змін.
Постанову апеляційний суд мотивував тим, що суд першої інстанції, встановивши, що позивачем не надано доказів наявності причинно-наслідкового зв`язку між фактом заподіяння шкоди та неправомірними діями Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, дійшов передчасного висновку щодо вирішення спору по суті вимог без визначення належного суб`єктного складу учасників справи з огляду на вимоги позову та предмет спору. Оскільки вказані недоліки щодо залучення всіх осіб, які повинні відповідати за цим позовом як відповідачі, не можуть бути усунені при розгляді справи апеляційним судом, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у позові із зазначених вище підстав пред`явлення його до неналежних відповідачів.
Апеляційний суд вважав необґрунтованою вимогу апеляційної скарги про скасування ухвали суду першої інстанції від 18 липня 2019 року та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, оскільки ухвала про заміну неналежного відповідача не підлягає апеляційному оскарженню та не є ухвалою, що перешкоджає провадженню у справі, тому не може бути скасована. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у травні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою від 10 червня 2020 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження, витребував справу з суду першої інстанції, надіслав учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснив їм право подати відзив на касаційну скаргу. 
У липні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначає неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм права, а саме: статті 33 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив належного відповідача у справі, не замінив неналежного відповідача УПФУ в м. Вінниці на належного – Головне управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області, а навпаки залучив до справи Головне територіальне управління юстиції у Вінницькій області для відмови позивачу у позові; суд апеляційної інстанції зазначені недоліки не усунув.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суд установив, що з 01 вересня 2009 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в УПФУ в м. Вінниці та одержував пенсію як інвалід третьої групи (т. 1, а. с. 21).
Згідно з витягом з протоколу засідання комісії для розгляду спірних питань, пов`язаних з призначенням (перерахунком) та виплатою пенсій відповідно до чинного законодавства України про пенсійне забезпечення від 25 лютого 2010 року № 7, наданого Управлінням Пенсійного фонду України в Замостянському районі м. Вінниці, комісія з розгляду спірних питань, пов`язаних призначенням (перерахунком) і виплатою пенсій, вирішила відмовити у призначенні пенсії ОСОБА_1 на підставі пункту 2 статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки станом на 01 січня 1992 року він відпрацював у зоні безумовного (обов`язкового) відселення 121 день – 3 місяці 28 днів, в зв`язку із чим і далі буде отримувати пенсію по інвалідності до 30 вересня 2010 року (т. 1, а. с. 14).
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 27 травня 2010 року ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (т. 1, а. с. 22).
У наданій ОСОБА_1 . Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області відповіді від 03 вересня 2010 року за № 863/ч-10 зазначено, що місце дислокації військової частини, в якій він служив, – населений пункт ОСОБА_2 , дійсно відноситься до зони відчуження, а тому йому може бути призначена пенсія за віком із зниженням пенсійного віку на 5 років (т. 1, а. с. 18).
З 28 січня 2011 року ОСОБА_1 отримував пенсію за третьою групою інвалідності, як ліквідатор наслідків аварії на Чорнобильської АЕС.
Згідно з листом від 29 листопада 2012 року № 326/ч-2, УПФУ у м. Вінниці відмовило ОСОБА_1 у здійснені перерахунку пенсії з інвалідності у розмірі фактичних збитків, оскільки у відповідних довідках суми оплати праці містили відомості за певні місяці, проте не містили даних по заробітній платі за дні роботи в зоні відчуження (т. 1, а. с. 39?40).
Постановою від 01 жовтня 2014 року Вінницький міський суд Вінницької області у справі № 127/17055/14-а позов ОСОБА_1 до УПФУ в м. Вінниці про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії задовольнив частково, зобов`язав УПФУ в м. Вінниці провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки архівного відділу Вінницької міської ради від 03 лютого 2009 року № 01/26-181, із урахуванням заробітної плати за жовтень 1988 року у сумі 1 072, 07 грн, починаючи з 01 березня 2014 року, і виплачувати її щомісячно. У решті позовних вимог відмовив (т. 1, а. с. 44-46).
Відповідно до листа УПФУ в м. Вінниці від 16 лютого 2017 року № 5/ч-2 оригінал постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 01 жовтня 2014 року, ухвали Вінницького апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2014 року, а також ухвали Вищого адміністративного суду України від 11 червня 2015 року надійшли до відділу з питань призначення (перерахунку) пенсії 06 лютого 2017 року. Після надходження вищенаведених судових рішень ОСОБА_1 здійснено перерахунок пенсії із врахуванням заробітної плати за жовтень 1988 року у сумі 1 072, 07 грн, починаючи з 01 березня 2014 року (т. 1, а. с. 49).
Ухвалою від 22 серпня 2017 року Вінницький міський суд Вінницької області у справі призначив судову психологічну експертизу для вирішення питання чи була завдана ОСОБА_1 моральна шкода (страждання) діями та бездіяльністю державних службовців УПФУ в м. Вінниці (т. 1, а. с. 87).
Згідно з висновком експерта Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 09 січня 2018 року № 115п ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була завдана моральна шкода (страждання), яка полягає у психотравмуючій ситуації у вигляді пролонгованого переживання стресу та отриманої психологічної травми: стресогенна гіпертрофія особистісних рис (підвищений рівень соціальної тривожності, первинні ознаки соціофобії, підвищення збуджуваності й дратівливості, перманентна психологічна напруженість), внаслідок дій та бездіяльності державних службовців управління ПФУ у м. Вінниці. Можливий розмір грошової компенсації за завдану моральну шкоду (страждання), яка була нанесена ОСОБА_1 , складає 81 мінімальну заробітну плату, розмір якої установлюється рівним розміру мінімальної заробітної плати в Україні, чинному на момент винесення рішення суду (т. 1, а. с. 125-132).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Межі розгляду справи судом 
Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм права, а саме: статті 33 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною п`ятою статті 411 ЦПК України передбачено, що висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
Відповідно до частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, суд касаційної інстанції виходив з того, що суди не визначились зі складом осіб, які беруть участь у справі. У цій справі орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, не приймав участь в якості відповідача. Отже, суд першої інстанції не звернув належної уваги на склад учасників у справі, не роз`яснив позивачу право на залучення співвідповідача та уточнення позовних вимог. При новому розгляді справи суду необхідно визначитись зі складом осіб, що беруть участь у справі, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін, встановити наявність або відсутність складу цивільного правопорушення та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
При новому розгляді цієї справи, суди попередніх інстанцій врахували вказівки, викладені в постанові суду касаційної інстанції та встановили , що відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності
За приписами статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Статтею 119 ЦПК України 2004 року, чинній на час звернення з позовною заявою, передбачено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
Аналогічні положення містяться у статті 175 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи Вінницьким апеляційним судом.
За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
Отже, неналежний відповідач – це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі – належному відповідачеві.
З огляду на зазначене, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частини перша, друга та третя статті 51 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій). За змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 36 постанови від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Суд апеляційної інстанції, враховуючи свої повноваження, визначені частинами першою, шостою статті 367 та статті 374 ЦПК України, не має права на залучення на стадії апеляційного розгляду до участі у справі інших осіб, як і повноважень на скасування рішення суду з направленням справи на новий судовий розгляд, однак враховуючи пункт 4 частини третьої статті 376 ЦПК України, яким передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі, дійшов правильного висновку про те, що суд першої інстанції, встановивши, що позивачем не надано доказів наявності причинно-наслідкового зв`язку між фактом заподіяння шкоди та неправомірними діями Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, дійшов передчасного висновку щодо вирішення спору по суті вимог без визначення належного суб`єктного складу учасників справи з огляду на вимоги позову та предмет спору.
За таких обставин, оскільки вказані недоліки щодо залучення всіх осіб, які повинні відповідати за цим позовом як відповідачі, не можуть бути усунені при розгляді справи апеляційним судом, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відмовити у позові із зазначених вище підстав пред`явлення його до неналежних відповідачів.
При цьому, апеляційний суд звернув увагу, що позивач не позбавлений права на судовий захист шляхом подання позову до належних відповідачів з цими позовними вимогами.
Таким чином, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження, оскільки висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам щодо застосування норм права, а саме – статті 33 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц.
Доводи скарги про те, що суд першої інстанції не встановив належного відповідача у справі, не замінив неналежного відповідача УПФУ в м. Вінниці на належного – Головне управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області, навмисно залучив до справи Головне територіальне управління юстиції у Вінницькій області для відмови позивачу у позові, а суд апеляційної інстанції зазначені недоліки не усунув є неприйнятними.
З огляду на статтю 13 ЦПК України, позивач скористався своїм диспозитивним правом на власний розсуд та заявив клопотання про залучення замість УПФУ у м. Вінниці – Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області (а. с. 20 т. 2).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в незміненій частині та постанову суду апеляційної інстанції – без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 лютого 2018 року у незміненій частині та постанову Вінницького апеляційного суду від 28 квітня 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:  	С. Ю. Мартєв     В. В. Сердюк     І. М. Фаловська