ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2022 року	Львів	Справа № 343/659/17 пров. № А/857/17518/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р. Й.,
суддів                                                                       Гуляка В. В., Ільчишин Н. В.,                                                                             

розглянувши  в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення  Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 липня 2021 року (прийняте у м. Івано-Франківську, суддею Кафарським В. В.) у справі № 343/659/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Калуського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області  про  визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій,

                                                   В С Т А Н О В И В :

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Долинського районного суду Івано-Франківської області із вказаним позовом та просила визнати неправомірними дії Долинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі - Долинське ОУПФУ) щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи продавцем в Малому підприємстві (далі - МП) «Полонина» з 18.08.1992 по 03.09.2001 та зобов`язати відповідача провести їй перерахунок пенсії за віком з часу її призначення з урахуванням вказаного страхового стажу.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона має право на зарахування періоду її роботи продавцем в МП «Полонина» з 18.08.1992 по 03.09.2001 до страхового стажу, однак з огляду на несплату підприємством страхових внесків, відповідачем протиправно не зараховано до його страхового стажу вказаний період.

Постановою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 08.06.2017, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.10.2017, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 27.05.2021 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. 
Постанову Долинського районного суду Івано-Франківської області від 08.06.2017 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.10.2017 скасовано. 
Справу № 343/659/17 направлено на новий розгляд до Івано-Франківського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.06.2021 прийнято до провадження цього суду адміністративну справу № 343/659/17 за позовом ОСОБА_1 до Калуського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області (далі - Калуське ОУПФУ) про визнання дій протиправними, зобов`язання провести перерахунок пенсії за віком. Вказаною ухвалою від 22.06.2021 замінено Калуське ОУПФУ на правонаступника – Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі – відповідач, ГУ ПФУ в Івано-Франківській області).

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 липня 2021 року позов задоволено. 
Визнано неправомірними дії Долинського ОУПФУ (яке ухвалою суду від 25.05.2017 було замінено на належного відповідача – Калуське ОУПФУ, яке, надалі замінено на правонаступника – ГУ ПФУ в Івано-Франківській області) щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи продавцем в МП «Полонина» з 18.08.1992 по 03.09.2001. 
Зобов`язано ГУ ПФУ в Івано-Франківській області провести ОСОБА_1 перерахунок пенсії за віком, з урахуванням страхового стажу в МП «Полонина» з 18.08.1992 по 03.09.2001.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржило ГУ ПФУ в Івано-Франківській області, яка вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, за невідповідності висновків суду обставинам справи, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити. 
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не враховано, що оскільки МП «Полонина», де працювала позивач, у спірний період не нараховувало та не сплачувало страхові внески до Пенсійного фонду України, Головним управлінням не враховано цей період до страхового (трудового) стажу при призначенні пенсії по віку. Посилання суду першої інстанції при прийнятті рішення на статтю 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», згідно з якою, єдиним документом для підтвердження стажу роботи є трудова книжка, не нівелює положення Закону № 1058-IV, нормами якого визначено обов`язковість сплати страхових внесків. Крім того, зазначає, що позивачем пропущено строк звернення до суду з вказаним позовом.

Відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 10.05.2012 перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду та отримує пенсію за віком, про що свідчить копія пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 (а.с. 14).
Період роботи на посаді продавця в МП «Полонина» з 18.08.1992 по 03.09.2001 пенсійним органом не враховано у її страховий стаж, у зв`язку з чим 10.02.2017 позивач звернулась до Калуського ОУПФУ із заявою про зарахування в стаж вказаного періоду роботи та проведення перерахунку пенсії.
У відповідь на заяву ОСОБА_1 отримала листом від 07.03.2017 відповідь, де зазначено, що за інформацією відділу платежів до пенсійної системи МП «Полонина» за період з серпня 1992 р. по вересень 2001 р. страхових внесків не нараховувало та не сплачувало. Тому, для зарахування в страховий стаж ці періоди управління немає підстав. Також, відсутні індивідуальні відомості про ОСОБА_1 як про застраховану особу за 2000 - 2001 роки.

Вважаючи такі дії відповідача щодо не зарахування стажу неправомірними, ОСОБА_1 звернулася до суду з метою захисту свого порушеного права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач протиправно не врахував під час призначення пенсії спірний період роботи позивача згідно записів у трудовій книжці, яка є основним документом, що підтверджує стаж роботи особи, та записи в якій підтверджують період роботи ОСОБА_1 в МП «Полонина» з 18.08.1992 по 03.09.2001. При цьому право позивача на перерахунок пенсії з моменту її призначення є абсолютним та не може бути обмежене будь-яким строком.

Проте, колегія суддів апеляційного суду вважає такі висновки суду першої інстанції частково помилковими, виходячи з таких підстав.

Згідно приписів статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з статтею 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом;
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 11 вказаного Закону загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають громадяни України, іноземці (якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України) та особи без громадянства, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах цих підприємств та організацій, в об`єднаннях громадян, у фізичних осіб - підприємців та інших осіб (включаючи юридичних та фізичних осіб - підприємців, які обрали особливий спосіб оподаткування (єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок) на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи на зазначених підприємствах, в установах, організаціях чи у фізичних осіб за договорами цивільно-правового характеру.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 24 зазначеного Закону страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Частиною другою цієї ж норми передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами ПФ відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Згідно із статтею 20 вказаного Закону страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
Страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.
Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті страхувальниками. Обчислення розміру пенсії та її перерахунок провадиться з урахуванням страхового стажу особи, а саме, періоду, протягом якого особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. При цьому, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

Згідно зі ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом; це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права встановлено, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожної людини на соціальне забезпечення, включаючи соціальне страхування.

Зокрема, згідно зі ст. 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Контроль за додержанням підприємствами законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування в частині нарахування, декларування та сплати страхових внесків покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи.
Отже, несвоєчасна сплата або несплата страхованих внесків не може бути підставою для відмови у зарахуванні відповідного періоду трудової діяльності до страхового стажу, необхідного для призначення та обрахунку пенсії в належному розмірі. Відповідальність за несплату або несвоєчасну сплату страхових внесків покладається на підприємство, а не на працівника. При цьому контролюючу функцію у відносинах щодо сплати, а у випадку несплати примусового стягнення з підприємства-боржника (роботодавця) виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.

Окрім цього, у рішенні від 09.07.2007 № 6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Як підтверджується записами трудової книжки позивача, наказом від 18.08.1992 № 2 ОСОБА_1 з 18.08.1992 прийнята на роботу в МП «Полонина» на посаду продавця. На підставі наказу від 17.05.2012 № 27к. ОСОБА_1 звільнена за угодою сторін 17.05.2012.
Згідно з інформацією відділу платежів до пенсійної системи страхові внески за період з серпня 1992 року по вересень 2001 року МП «Полонина» не нараховувало та не сплачувало.
Враховуючи те, що ОСОБА_1 в період роботи в МП «Полонина» з 18.08.1992 по 03.09.2001 підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, а обов`язок зі сплати страхових внесків був покладений на МП «Полонина», до її страхового стажу підлягає зарахуванню вказаний період роботи.
Проте, як встановлено з матеріалів справи, цей позов поданий до суду 20.04.2017, в якому позивач не погоджується з діями пенсійного органу щодо незарахування періоду роботи в МП «Полонина» з 18.08.1992 по 03.09.2001 до її страхового стажу при призначенні 10.05.2012 їй пенсії за віком.

Відповідно до статті 99 КАС України (в редакції, чинній станом на дату звернення позивача до суду з адміністративним позовом) позивач повинна була звернутись до суду з позовом протягом 6 місяців після отримання пенсійної виплати, проте щодо позовних вимог за період з 10.05.2012 по 19.10.2016 строк пропустила, із заявою про поновлення пропущеного строку з наведенням поважних причин, які перешкоджали їй реалізувати надане право, не звернулася.
Доводи позивача, що про порушення її прав вона дізналася лише після отримання листа-відповіді відповідача від 07.03.2017 №1739/03-01, не заслуговують на увагу, оскільки вказана обставина не змінює момент, з якого позивач повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.
Варто зауважити, що за умови відсутності часових обмежень для звернення до суду за минулі періоди Пенсійний фонд України як центральний орган виконавчої влади був би позбавлений можливості реалізовувати покладені на нього завдання, зокрема здійснювати ефективний розподіл фінансових ресурсів для пенсійного забезпечення; така ситуація не відповідала б принципу юридичної визначеності у правовідносинах щодо пенсійного забезпечення у солідарній системі.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що позивач пропустила строк звернення до суду з цим позовом в частині позовних вимог за період з 10.05.2012 по 19.10.2016  та не навела поважних та об`єктивних причин пропуску вказаного строку, а відтак даний позов в цій частині підлягає залишенню без розгляду.

Згідно зі статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, залишення адміністративного позову в частині позовних вимог без розгляду та задоволення решти позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

                                               П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 липня 2021 року у справі № 343/659/17 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Калуського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області  про  визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Долинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи на посаді продавця в МП «Полонина» з 18.08.1992 по 03.09.2001. 

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018, код ЄДРПОУ 20551088) здійснити з 20.10.2016 перерахунок пенсії за віком ОСОБА_1 (с. Лолин, Долинський район, Івано-Франківська обл.,77560, ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) з урахуванням страхового стажу в МП «Полонина» з 18.08.1992 по 03.09.2001.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Калуського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області про  визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій за період з 10.05.2012 по 19.10.2016 залишити без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.      

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин