П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2021 року
м. Рівне

Справа № 568/655/18
Провадження № 22-ц/4815/1580/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчук Н. М.,
суддів: Боймиструка С. В., Гордійчук С. О.

учасники справи:
позивач – Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач – ОСОБА_1 

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 06 липня 2021 року у складі судді Троцюк В. О., ухвалене в м. Радивилів Рівненської області о 14 годині 00 хвилин, відомості про дату складання повного тексту заочного рішення відсутні, 
в с т а н о в и в :

Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог вказувало, що 06.07.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було підписано заяву № б/н, згідно якої відповідач отримав кредит в розмірі 600,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку складає між ним та Банком договір. Вказував, що сторонами був укладений договір про надання банківських послуг, який за своєю природою є змішаним договором і містить в собі умови банківського рахунку та кредитного договору. У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором, у нього станом на 28.02.2018 року виникла заборгованість в сумі 45 688,40 гривень, з яких: 373,43 гривень – заборгованість за тілом кредиту; 38207,90 гривень – заборгованість за процентами за користування кредитом, 4455,24 гривень – заборгованість за пене та комісією, та штрафи 500 гривень (фіксована частина) та 2151,83 гривень (процентна складова). З урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором № б/н від 06.07.2011 року у розмірі 7 450,21 грн. (373,43 грн. – заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 373,43 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту, 691,77 грн. – заборгованість за простроченими відсотками, 6385,01 грн. заборгованість з пені), а також понесені судові витрати.

Заочним рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 06 липня 2021 року вказаний позов задоволено. Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 06.07.2011 року в розмірі 7 450 гривень 21 копійок, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 373 гривні 43 копійок, заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 691 гривня 77 копійок, заборгованості з пені в розмірі 6 385 гривень 01 копійка. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 1 762 гривні 00 копійок судових витрат.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване передбаченим законом обов`язком позичальника повернути кредит у строк та на умовах, передбачених договором, та обґрунтовано тими обставинами справи, які вказують, що такий обов`язок відповідачем як позичальником дотриманий не був.

Вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі заперечує висновок суду про те, що він, підписуючи Анкету-заяву, одночасно підписав, попередньо ознайомившись, і Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи банку та підтвердила, їх зміст йому зрозумілий, та їх положень він зобов`язується неухильно дотримуватися. Вказує, що сторонами – ним та Банком – не було погоджено ціну договору, включаючи сплату відсотків, а також штрафні санкції. Зазначає, що сума заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 373,43 грн. у розрахунку заборгованості не відображена, а тому не підлягає до стягнення. Вказує на те, що до додаткових вимог минув строк позовної давності, який становить один рік. Вказує на неправомірність нарахування та стягнення судом пені, розмір якої перевищує тіло кредиту більш ніж у 20 разів. Покликаючись на те, що його заперечення проти позовних вимог Банку підтверджуються і судовою практикою, зокрема, постановою Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

відповідач був належним чином повідомлений про умови кредитування, у тому числі щодо сплати відсотків та штрафу. Додає, що проценти нараховуються з моменту узгодження сторонами сплату процентної ставки за користування кредитними коштами. Пояснює, що відповідач після отримання картки за умовами укладеного з Банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Стверджує, що активація картки відповідачем та користування картковим рахунком свідчить про укладення сторонами кредитного договору. Додає, що відповідач користувався кредитними коштами, а також частково погашав наявну заборгованість та продовжував користуватися кредитними коштами у вигляді кредитного ліміту на платіжній картці, і такі дії свідчать про згоду з умовами кредитування. Звертає увагу, що при укладенні договору кредиту відсоткова ставка 3% на місяць була визначена сторонами і вказана у заяві, яку обидві сторони підписали, а тому у суду були всі підстави для стягнення заявлених відсотків за кредитним договором. Зазначає, що відмова у стягненні відсотки суперечить принципам платності кредитного договору, наносить шкоду споживачам банківських послуг, банку та в цілому порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави. З наведених міркувань просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі, в іншій частині рішення суду – залишити без змін. Також просить судові витрати у справі покласти на відповідача.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи  на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 06 липня 2011 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір у вигляді Анкети-заяви № б/н, за умовами якої останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 600,00 грн.

Угода складається із Анкети-заяви, Пам`ятки клієнта, Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів банку.

Про згоду відповідача на укладення договору свідчить підпис ОСОБА_1 

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, і – як наслідок – виникнення заборгованості, про стягнення якої Банк і звернувся з даним позовом до суду.

Із долученого до позовної заяви розрахунку вбачається, що Банк визначив заборгованість  ОСОБА_1  за кредитним договором № б/н від 06.07.2011 року станом на 28.02.2016 року в розмірі 45 688,40 гривень за кредитним договором, з яких: 373,43 гривень – заборгованість за тілом кредиту; 38207,90 гривень – заборгованість за процентами за користування кредитом, 4455,24 гривень – заборгованість за пене та комісією, та штрафи 500 гривень (фіксована частина) та 2151,83 гривень (процентна складова). 

03 березня 2021 року Банк подав до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, згідно якої просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 06.07.2011 року в розмірі 7450,21 грн., куди включено: 373,43 грн. – заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 373,43 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту, 691,77 грн. – заборгованість за простроченими відсотками, 6385,01 грн. – заборгованість з пені).

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст.638 ЦК України).

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, ч.1 ст.1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

На обґрунтування позовних вимог Банк зазначав, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із Умовами та правилами банківських послуг та Тарифами банку складають між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Окрім того, вказував, що заявою відповідача підтверджується і той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були йому надані для ознайомлення в письмовій формі. На підтвердження додано Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» від 06.07.2011 року, яка підписана сторонами.

Вказана Заява містить підпис ОСОБА_1 в графі про отримання та ознайомлення з Пам`яткою клієнта, Тарифами і основними умовами обслуговування і кредитування.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.
Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає і погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов.

На обґрунтування позовних вимог Банк  вказує, що при укладання договору сторони керувалися саме вказаними нормами законодавства, при цьому, формулярами та стандартними формами є Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку, згідно яких обслуговується відповідач.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст.638 ЦК України).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Покликання у апеляційній скарзі на те, що позичальник не був ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, згідно яких обслуговується відповідач, включаючи стягнення неустойки за порушення умов договору, не заслуговує на увагу.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вказані Умови та Правила надання банківських послуг у ПриватБанку, наявні в матеріалах справи, не є належним доказом встановлення та погодження сторонами умов укладеного між ними кредитного договору.

Однак до кредитного договору позивачем додано Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачем та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с.7,8-31).

Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачем. Доказів щодо спростування даного факту від відповідача до суду не надходило. Відповідно до цієї довідки останній отримав кредит з відсотковою ставкою 2,5% в місяць, тобто 30,00% в рік. За несвоєчасне погашення заборгованості передбачена пеня = пеня (1) + пеня (2), де пеня (1) = (базова відсоткова ставка по договору/30 - нараховується за кожен день прострочення кредиту; пеня (2) = 1% від заборгованості, але не менше 30 грн в місяць, нараховується 1 раз в місяць, за наявності прострочки по кредиту чи відсоткам 5 і більше днів при виникненні прострочки на суму 50 грн і більше. За порушення строків платежу по будь - якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів передбачено штраф 500 грн + 5% від суми позову (а.с.7).

Отже, вимоги про стягнення заборгованості за простроченими відсотками в сумі 691,77 грн. та за пенею в розмірі 6385,01 грн. є обгрунтованими. Від позовної вимоги про стягнення із відповідачки пені та штрафу 500 грн + 5% від суми позову позивач в заяві про зменшення позовних вимог відмовився.

З огляду на це, доводи апелянта про те, що сторони не обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, апеляційним судом відхиляються.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Частиною другою статті 1050 ЦК України визначено, що у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою позикодавцю в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Покликання апелянта на необхідність застосування до спірних правовідносин позовної давності апеляційним судом відхиляються.

Так, відповідно до ст.. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
Безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 06.07.2012 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним). Судом визнано, що Умови та правила надання банківських послуг і тарифи не є складовими укладеного між сторонами договору, та в анкеті-заяви не міститься істотних умов, притаманних кредитному договору. 

Зважаючи на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 03.07.2019 року, суд в цій справі визнав, що строки повернення кредиту в заяві-анкеті також не визначені, а тому в такому разі слід застосовувати ст.530 ЦК України.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час. У такому разі строк позовної давності починає спливати з моменту вимоги. Доказів про висуванням банком попередньої вимоги до відповідача в позасудовому порядку матеріали справи не містять. Тому вимогою у даній справі є, наразі, саме звернення до суду з цим позовом до відповідача про стягнення заборгованості. А відтак, строк позовної давності в цьому випадку не може бути пропущеним банком щодо тіла кредиту.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту. Кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту використовується та поповнюється в міру його погашення, а тому клієнт фактично може користуватись кредитними коштами ним у межах дії картки. 

Відповідно до договору №б/н у вигляді анкети-заяви від 06.07.2012 року ПАТ КБ «Приватбанк» видано ОСОБА_1 кредитну картку № НОМЕР_1 з терміном дії до травня 2015 року, а 20.06.2012 року відповідач отримав додаткову картку № НОМЕР_2 з терміном дії до жовтня 2015 року (а.с.72).

З огляду на наведене, Банк звернувся до суду з цим позовом до спливу строку позовної давності, а тому відповідні доводи відповідача щодо застосування строку позовної давності не підлягають до задоволення.
Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту, відсотках та пені.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції  були правильно, всебічно і повно встановлені  обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 06 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 грудня 2021 року.

Головуючий                                                        Ковальчук Н. М.
Судді:                                                                Боймиструк С. В. 
                                       Гордійчук С. О.