Постанова
Іменем України 
21 грудня 2021 року
м. Київ
справа № 487/637/18
провадження № 51-4600км21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції
захисника                                       ОСОБА_6 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника 
ОСОБА_6  в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2021 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 15 червня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 
№ 12017150030001655  за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз – 21 березня 2014 року вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва за: ч. 1, 2 ст. 190, ст. ст. 70, 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.
 
Вступ
09 березня 2017 року приблизно о 14:45, ОСОБА_7 , разом з 
ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою, шляхом нападу, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, відкрито викрали у ОСОБА_9 майно, чим завдали потерпілій матеріальну шкоду в сумі 3 000 грн.
Суд першої інстанції кваліфікував діяння та засудив ОСОБА_7 за ч. 2 
ст. 187 КК України. 
Апеляційний суд, після розгляду апеляційної скарги захисника, змінив вирок районного суду та виключив з нього посилання на копії документів як на докази підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
У поданій касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить оскаржувані судові рішення скасувати і закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 на підставі пунктів 2, 3 частини 1 статті 284 КПК України. 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, в порядку касаційного розгляду, має відповісти на доводи:
–      Стосовно наявності підстав для закриття кримінального провадження на підставі пунктів 2, 3 частини 1 статті 284 КПК України;
–      Щодо постановлення судових рішень у даному кримінальному провадженні з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону. 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2021 року  засуджено ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років з конфіскацією всього належного засудженому на праві власності майна. Цим же вироком вирішено питання щодо цивільного позову і речових доказів у даному кримінальному провадженні.
ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він 09 березня 2017 року, приблизно о 14:45, разом з ОСОБА_8 , перебуваючи біля будинку № 10 на 
пр. Центральному в м. Миколаєві, діючи за попередньою змовою та реалізуючи свій злочинний корисливий умисел, направлений на заволодіння чужим майном, шляхом нападу, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, наніс потерпілій ОСОБА_9 ззаду один удар в область голови. В цей момент, ОСОБА_8 , продовжуючи реалізацію спільного умислу, підійшов до потерпілої та відкрито викрав в неї золоту каблучку. 
Своїми противоправними діями ОСОБА_7 та ОСОБА_8 спричинили потерпілій ОСОБА_9 легкі тілесні ушкодження, що призвели до короткочасного розладу здоров`я та завдали останній матеріальну шкоду в сумі 3 000 грн.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 15 червня 2021 року вирок районного  суду змінено та постановлено виключити з нього посилання на копії документів кримінального провадження № 12017150030000946, як на докази, а саме:
– протокол огляду предмета від 09  березня 2017 року із фото-таблицею до нього;
– постанову слідчого від 09 березня 2017 року про визнання речовими доказами;
– висновок судово-медичної експертизи № 324 від 10  березня 2017 року;
– протокол огляду місця події від 09  березня 2017 року з фото-таблицею до нього.
В решті вирок суду залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить оскаржувані судові рішення скасувати і закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 на підставі того, що не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості останнього і вичерпані можливості їх отримання та недоведеністю його вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. 
При цьому надаючи свою оцінку доказам та фактичним обставинам у даному кримінальному провадженні захисник стверджує, що відсутні докази, які доводять, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 187 КК України вчинено за попередньою змовою групою осіб. 
Вказує, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а ухвалений вирок – вимогам ст. 370 КПК України. 
Водночас стверджує, що всупереч вимогам КПК України судом не доведено поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. На думку захисника, висновки суду щодо винуватості останнього ґрунтуються лише на сумнівних, суперечливих показаннях потерпілої та недопустимих доказах, зокрема, які в подальшому було виключено апеляційним судом за результатом розгляду скарги захисника. 
Крім цього, захисник вказує на те, що оригінали письмових доказів, як і речові докази, у даному кримінальному провадженню стороні захисту, як на стадії досудового розслідування, в порядку ст. 290 КПК України, так і під час судового розгляду, не надавались, що призвело до порушення права засудженого на захист і такі докази слід визнати недопустимими. 
Також на думку сторони захисту, протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками є недопустимим доказом, оскільки існує відмінність між зовнішніми ознаками осіб, за якими потерпіла мала впізнати ОСОБА_7 , та зовнішніми ознаками засудженого, що свідчить про проведення зазначеної слідчої дії з порушенням вимог ст. 228 КПК України.
Зазначає, що апеляційний суд безпосередньо не допитав учасників кримінального провадження та не дав власної оцінки усім обставинам даного кримінального провадження з огляду на приписи статей 22, 23, 94, 95 КПК України.
Також стверджує, що рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 370 КПК України і, що у ньому всупереч вимогам ст. 419 КПК України не надано належної оцінки доводам поданої апеляційної скарги, зокрема тим, які є аналогічними викладеним вище доводам касаційної скарги.
Позиції інших учасників судового провадження
Від учасників судового провадження заперечення на касаційну скаргу 
захисника не подавалися.
У судовому засіданні захисник виступила на підтримку поданої касаційної скарги, а прокурор заперечувала проти її задоволення.
Релевантні джерела права й акти їх застосування
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
У п. 1 ч. 1 і ч. 2 ст. 438 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 –414 цього Кодексу.
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК України). 
Крім цього, відповідно до ст. 436 КПК України суд касаційної інстанції залишає судове рішення без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення, у разі відсутності підстав передбачених ст. 438 КПК України для його скасування або зміни.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно з положеннями п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України вирок суду першої інстанції повинен містити, зокрема, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених 
у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства та з урахуванням особливостей, передбачених статтями 404, 405 КПК України.
Згідно ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Ухвала апеляційного суду є рішенням вищого суду стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку, і повинна бути законною, обґрунтованою та вмотивованою. Крім того, ухвала апеляційного суду за своїм змістом має відповідати вимогам ст. 419 КПК України.
Згідно зі ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційній скарзі та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.
Згідно статті 62 Конституції України,  особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. 
Згідно з  ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається, зокрема якщо встановлена відсутність у діянні складу кримінального правопорушення та якщо не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.
Положеннями ст. 84 КПК України передбачено те, що доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Відповідно до ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.
Згідно з ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Мотиви Суду
Заслухавши суддю-доповідача, думку захисника та прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга захисника не підлягає задоволенню з таких підстав.
Стосовно доводів захисника про відсутність достатніх доказів для доведення винуватості засудженого ОСОБА_7 і вичерпанням можливості отримання таких доказів та недоведеністю вини останнього у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, то колегія суддів зазначає наступні мотиви.
Недопустимість обґрунтування обвинувачення особи у вчиненні злочину на  доказах, одержаних незаконним шляхом, закріплена в частини третій статті 62 Конституції України.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово 
зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази, а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має  відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином,  обвинувачення особи у вчиненні кримінального правопорушення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних у результаті порушення або  обмеження її конституційних прав і свобод, крім випадків, у яких Основний Закон України допускає такі обмеження. 
Збирання, перевірка та оцінка доказів можливі лише в порядку, передбаченому законом. Відповідно до статті 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому законом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню; процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, висновки експертів. 
Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальному провадженні можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і  громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
Аналіз положення частини третьої статті 62 Конституції України, обвинувачення  не може ґрунтуватися на доказах, одержаних  незаконним шляхом, дає підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення не може бути  обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.
Повертаючись до матеріалів даного кримінального провадження, колегія суддів зазначає те, що висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, з урахуванням того, що апеляційним судом було виключено з вироку районного суду посилання на копії документів як на докази підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення,суд належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які було оцінено відповідно до закону та в їх сукупності і правильно визнано судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 . Вирок відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку показання потерпілої ОСОБА_9 , отримані безпосередньо в суді, про те, що перебуваючи 09 березня 2017 року біля будинку № 10 на пр. Центральному в 
м. Миколаєві, вона побачила двох чоловіків – ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Коли вона проходила повз них, ОСОБА_7 вдарив її рукою по голові. В цей же час ОСОБА_8 нахилив її та почав тягнути за ланцюжок. Коли вона стала кричати ОСОБА_7 почав тікати, а ОСОБА_8 стягнув каблучку і також почав тікати. Каблучку їй повернули працівники поліції. Внаслідок нанесених ударів їй спричинені тілесні ушкодження у вигляді забійної рани голови та струсу головного мозку.
Слід зазначити, що допит потерпілої місцевим судом було проведено у відповідності до вимог КПК України, зокрема попереджено про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання. 
В свою чергу, апеляційний суд під час апеляційного перегляду даного провадження не знайшов підстав сумніватися в правдивості показань потерпілої на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, з таким висновком суду погоджується і колегія суддів.
При цьому, які саме суперечності у показаннях потерпілої, що є визначальними для кваліфікації дій засудженого та виключають його винуватість у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, а також впливають на законність та обґрунтованість прийнятих судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено.  
Водночас суд касаційної інстанції, перевіряючи законність судового рішення встановив, що судом першої інстанції з дотриманням положень ст. ст. 94, 95 КПК України безпосередньо було допитано потерпілу, показанням якої була надана судом належна оцінка. 
Отже, твердження захисника про те, що судами першої та апеляційної інстанцій в основу ухвалених рішень безпідставно покладено показання потерпілої на підтвердження винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення спростовується наведеним вище та матеріалами кримінального провадження.
Також судом першої інстанції, на підтвердження винуватості засудженого, обґрунтовано враховано дані протоколу пред`явлення особи для впізнання від 06 червня 2017 року, згідно якому, потерпіла ОСОБА_9 впізнала особу під № 3 – ОСОБА_7 , як таку, що 09 березня 2017 року вчинила розбійний напад щодо неї.
Колегія суддів зазначає  те, що доводи захисника про недопустимість письмових доказів про які йдеться в поданій касаційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки такі докази були виключені апеляційним судом у результаті перегляду вироку місцевого суду і не враховувались, при постановленні рішення, як докази на підтвердження винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Виключення доказів не впливає на правильність висновків судів про доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України. При цьому визнання апеляційним судом виключених доказів недопустимими у даному кримінальному провадженні, не створює передбачених ст. 412 КПК України підстав для скасування судових рішень.
Щодо доводів захисника про відсутність такої кваліфікуючої ознаки розбою, як вчинення його за попередньої змовою групою осіб, що підтверджує невинуватість ОСОБА_7  у вчиненні інкримінованого йому злочину, колегія суддів зазначає таке.
Так, співучасть у вчиненні зазначеного злочину передбачає: об`єднання окремих зусиль кожного співучасника у взаємообумовлену спільну діяльність усіх співучасників; те, що вчинюваний співучасниками злочин є єдиний для всіх; спрямування зусиль кожного співучасника на досягнення загального результату злочину; причинний зв`язок між діяннями всіх учасників і загальним злочинним результатом. Спільна участь у вчиненні злочину може проявитися як у дії, так і в бездіяльності. 
Головною рисою спільної дії (бездіяльності) співучасників є те, що дії (бездіяльність) кожного з них є складовою частиною загальної діяльності з вчинення злочину. Вони діють разом, роблячи свій внесок у вчинення злочину. Дії (бездіяльність) кожного із учасників за конкретних обставин є необхідною умовою для вчинення злочинних дій (бездіяльності) іншим співучасником та настання спільного злочинного результату.
Як вбачається з матеріалів даного кримінального провадження, засуджений ОСОБА_7 вчиняв активні дії, які безпосередньо були спрямовані на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій, а засуджений ОСОБА_8 заволодів майном потерпілої. Отже, ОСОБА_7 будучи об`єднаним єдиним умислом з іншим співвиконавцем розбійного нападу, спрямованого на заволодіння майном потерпілої, виконав частину того обсягу дій, який група вважала необхідним для реалізації спільного умислу. Тобто, зазначені особи вчиняли активні дії безпосередньо спрямовані на розбійний напад з метою заволодіння майном потерпілої, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої.
Також твердження захисника про відсутність попередньої змови у вказаних осіб  спростовуються показаннями потерпілої, яка суду першої інстанції пояснила, що за встановлених судом місця та часу, вона побачила двох чоловіків – 
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Коли вона проходила повз них, ОСОБА_7 вдарив її рукою по голові. В цей же час ОСОБА_8 нахилив її та почав тягнути за ланцюжок. Коли вона стала кричати ОСОБА_7 почав тікати від них. Вона тримала руки біля грудей і продовжила кричати та кликати на допомогу. ОСОБА_8 стягнув каблучку і також почав тікати та, в цей час, за ним побіг перехожий. Далі приїхала швидка медична допомога і їй наклали три шви на рану голови. Також потерпіла зазначила, що лікувалася амбулаторно, два тижні не ходила на навчання, порушився звичний ритм життя. Внаслідок нанесених ударів їй спричинені тілесні ушкодження у вигляді забійної рани голови та струсу головного мозку.Каблучку потерпілій повернули працівники поліції.
Крім цього, предметом перевірки суду першої інстанції, і в подальшому апеляційного суду, були твердження захисника про те, що засуджений 
ОСОБА_7 , на час вчинення кримінального правопорушення перебував в іншому місці, про що зазначали у суді свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , та обґрунтовано визнані неприйнятними, оскільки показання вказаних свідків є непослідовними, не узгоджуються між собою і показаннями засудженого, а також спростовуються наведеним вище. З вказаними висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і колегія суддів.
Виходячи з встановлених обставин, оцінюючі доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність єдиної спільної мети та узгодженості дій нападників, що свідчить про їх попередню домовленість і, що засудженні діяли як співучасники вчиненого злочину.
Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. На переконання колегії суддів, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді, можливо дійти висновку про те, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого йому пред`явлено обвинувачення.
Таким чином, кримінально-правова кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 2 
ст. 187 КК України як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинений за попередньою змовою групою осіб є правильною.
Отже, встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції, з яким погодився  і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_7 зазначеного кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 187 КК України, з таким висновком погоджується і колегія суддів. 
Щодо доводів касаційної скарги захисника про недопустимість письмових доказів у зв`язку з тим, що оригінали письмових доказів, як і речові докази, у даному кримінальному провадженню стороні захисту, як на стадії досудового розслідування, в порядку ст. 290 КПК України, так і під час судового розгляду, не надавались, що, крім іншого, порушило право засудженого на захист. 
Так, прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.
З матеріалів кримінального провадження вбачається те, що 31 січня 
2018 року стороні захисту були відкриті усі матеріали досудового розслідування та був вручений реєстр матеріалів досудового розслідування.
При цьому колегія суддів зазначає, що міркування захисника щодо обґрунтування винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення на підставі недопустимих доказів у зв`язку з тим, що оригінали письмових доказів, як і речові докази, у даному кримінальному провадженню стороні захисту, як на стадії досудового розслідування, в порядку ст. 290 КПК України, так і під час судового розгляду, не надавались, не можна визнати слушними. 
Як слідує з вироку, суд першої інстанції, мотивуючи доведеність вини 
ОСОБА_7 , на речовий доказ (каблучку жовтого кольору з камінням білого кольору) не покликався, а взяв до уваги ряд інших доказів, що в подальшому перевірив і суд апеляційної інстанції та з наведенням в ухвалі належних мотивів і висновків рішення суду першої інстанції змінив і виключив з нього посилання як на докази доведення винуватості засудженого, ті докази про не допустимість яких у своїй касаційній скарзі зазначає захисник.
Таким чином, обґрунтовуючи винуватість засудженого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, суд першої інстанції не покликався на речовий доказ – каблучку, а в подальшому і апеляційний суд виключивши з вироку суду першої інстанції посилання на копії документів як на докази,не взяв їх до уваги при постановлені свого рішення.
Водночас зазначене вище спростовує доводи захисника про порушення права засудженого на захист.
Стосовно аргументів сторони захисту про те, що протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками є недопустимим доказом, оскільки існує відмінність між зовнішніми ознаками осіб, за якими потерпіла мала впізнати ОСОБА_7 , та зовнішніми ознаками останнього, що свідчить про проведення зазначеної слідчої дії з порушенням вимог ст. 228 КПК України.
Положення кримінального процесуального закону дозволяють за необхідності, провести впізнання за фотознімками з додержанням вимог, зазначених у ч. 1, 2 ст. 228 КПК України.
Згідно з ч. 7 ст. 228 КПК України фотознімок з особою, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими фотознімками, яких повинно бути не менше трьох. Фотознімки, що пред`являються, не повинні мати різких відмінностей між собою за формою та іншими особливостями, що суттєво впливають на сприйняття зображення. Особи на інших фотознімках повинні бути тієї ж статі і не повинні мати різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі з особою, яка підлягає впізнанню.
Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06 червня 2017 року, потерпіла за обличчям впізнала особу, зображену на фотознімку № 3 – ОСОБА_7 . Крім цього, перед пред`явленням фотознімків для впізнання слідчий уточнив у потерпілої, за якими ознаками вона зможе впізнати особу, на що потерпіла зазначила, що зможе впізнати цю особу, зокрема за рисами обличчя, кольором волосся та загальним зовнішнім виглядом.
В свою чергу, апеляційним судом не встановлено різких відмінностей у зовнішності чи одязі осіб, зображених на фотознімках, порівняно із зображенням на фотознімку ОСОБА_7 , а тому суд обґрунтовано відхилив доводи скарги захисника про протилежне, з чим погоджується і колегія суддів.
Таким чином, пред`явлення особи для впізнання за фотознімками проведено з дотриманням норм кримінального процесуального законодавства, а протокол за результатами проведення даної слідчої дії відповідає вимогам чинного законодавства.
Щодо тверджень захисника про порушення апеляційним судом принципу  безпосередності дослідження доказів, оскільки повторно не було допитано всіх учасників кримінального провадження та не надано власної оцінки усім обставинам даного кримінального провадження з огляду на приписи статей 22, 23, 94, 95 КПК України.
Виходячи з такої засади кримінального провадження, як безпосередність дослідження доказів (п. 16 ч. 1 ст. 7, ст. 23 КПК України), апеляційний суд не вправі давати доказам іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо доказів, наданих стороною обвинувачення й захисту, не було безпосередньо досліджено під час апеляційного перегляду кримінального провадження.
Згідно з приписами ч 3 ст. 404 КПК України, повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, за наявності клопотання допускається лише за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями. У даній справі такої умови апеляційний суд не встановив. Сам по собі факт непогодження з висновками суду, не є підставою для повторного дослідження доказів. Тому, при здійсненні апеляційної процедури не було допущено істотних порушень вимог ст. 404 КПК України.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, сторона захисту не вказала підстав, передбачених ст. 404 КПК України, для повторного допиту учасників кримінального провадження, апеляційним судом їх встановлено не було. Тому цей суд обмежився аналізом показань учасників кримінального провадження, безпосередньо сприйнятих судом першої інстанції. За результатами перегляду вироку суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою таких доказів, даною місцевим судом.
При цьому переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційній скарзі захисника, які є аналогічними доводам поданої касаційної скарги, обґрунтовано спростував їх, навів підстави, з яких дійшов такого висновку.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
Вирок суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК України, а ухвала апеляційного суду є вмотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі захисника та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судом першої або апеляційної інстанцій при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень. 
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для зміни чи скасування судових рішень, а також підстав для закриття кримінального провадження не встановлено.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, касаційну скаргу захисника має бути залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2021 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 15 червня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 – 
без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                         ОСОБА_3