Номер провадження: 22-ц/813/1231/22 
Номер справи місцевого суду: 508/1134/17
Головуючий у першій інстанції Парій І. О.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С., 
суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.,
з участю секретаря Стадніченко А.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 27 вересня 2019 року, постановленого під головуванням судді Парій І.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, -
в с т а н о в и в:
У листопаді 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з відповідача кошти в сумі 100 000 грн., інфляційні витрати у розмірі 106 300 грн., а також моральну шкоду в сумі 100 000 грн.
В обґрунтування свого позову зазначив, що 20 серпня 2010 року ОСОБА_1 запропонувала йому взяти в оренду належну їй земельну ділянку площею 6,17 га, і виплатити наперед орендну плату в розмірі 100 000 грн. З запропонованим він погодився. Крім того між ним та ОСОБА_1 була домовленість протягом 30 днів укласти договір оренди. 26 серпня 2010 року він передав ОСОБА_1 , під розписку, кошти в сумі 100 000 грн. Однак договір оренди між ними укладений не був, а зазначеною земельною ділянкою користується ОСОБА_1 , тому вважає що виплачені ним кошти ОСОБА_1 були виплачені ним безпідставно та підлягають поверненню.
Рішенням Миколаївського районного суду Одеської області від 27 вересня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволений частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 100 000 грн.
В решті позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги, апелянт зазначає, що позивачем був пропущений строк позовної давності, у зв`язку з чим суд повинен був застосувати строки позовної давності по справі, однак судом не була розглянута подана заява про застосування строків позовної давності.
Відзиву до суду надано не було.
Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат у сумі 106 300 грн. та моральної шкоди у розмірі 100 000 грн., сторонами не оскаржується.
В судове засідання, призначене на 09 лютого 2022 року ОСОБА_2 не з`явився, про розгляд справи був сповіщений належним чином (а.с.209).
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3 , представника ОСОБА_1 , а також ОСОБА_1 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст.  375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 , відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ОД №097207 виданого Миколаївською районною державною адміністрацією на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії АЕК №236384 від 15 червня 2002 року, посвідченого завідуючою Любашівської державної нотаріальної контори Котюжинською М.Г., зареєстрованого в реєстрі за №1087, є власником земельної ділянки площею 6,17 га, розташованої на території Новопетрівської сільської ради Миколаївського району Одеської області (а.с.9).
Також судом встановлено, що ОСОБА_1 в серпні 2010 року запропонувала ОСОБА_2 взяти її земельну ділянку площею 6,17 га., яка знаходиться на території Новопетрівської сільської ради Миколаївського району Одеської області в оренду, нащо той погодився.
26 серпня 2010 року ОСОБА_1 надала позивачу ОСОБА_2 розписку про отримання грошових коштів за користування земельною ділянкою терміном на 49 років (а.с.4).
Як вбачається з розписки ОСОБА_1 від 26 серпня 2010 року, завіреної секретарем виконавчого комітету Новопетрівської сільської ради Миколаївського району Одеської області «Я, ОСОБА_1 – ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 виданий Миколаївським РВ УМВС України в Одеській області 03.03.1997 року, отримала кошти в сумі – 100 (сто) тисяч грн. від гр. ОСОБА_2 – ІНФОРМАЦІЯ_2 паспорт НОМЕР_2 виданий Миколаївським РВ УМВС України в Одеській області 29.09.2001 року, за користування зем. ділянкою згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ОД №097207 виданого 21.09.2004 року терміном на 49 (сорок дев`ять) років, в чому і підписуюсь: ОСОБА_1 » (а.с.4).
Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з наступного.
У відповідності до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
2. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
3. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:
1) повернення виконаного за недійсним правочином;
2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;
3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;
4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно.
Висновки суду про те, що з відповідача підлягають стягненню коштів в сумі 100 000 грн. відповідають вимогам закону.
Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
На підставі з`ясованих обставин справи, суд прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову стягнувши з відповідача кошти в сумі 100 000 грн.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 про те, що позивачем був пропущений строк позовної давності,колегія суддів вважає необґрунтованими, з наступних підстав.
Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Статтею 261 ЦК України, передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Під час розгляду справи у суді першої інстанції адвокатом Павловою Г.М., в інтересах ОСОБА_1 , подані заперечення, з яких вбачається, що ОСОБА_2 використовував земельну ділянку ОСОБА_4 з 2010 року протягом 6 років, а ОСОБА_1 , починаючи з весни 2017 року почала сама обробляти, належну їй земельну ділянку (а.с. 30).
З пояснень ОСОБА_1 , наданими у суді апеляційної інстанції вбачається, що дійсно до 2017 року земельну ділянку обробляв ОСОБА_2 .
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 у листопаді 2017 року.
За таких підстав, колегія суддів прийшла висновку, що перебіг строку позовної давності розпочався з 2017 року, а тому відсутні підстави вважати їх порушеними.
Вказані доводи спростовуються матеріалами справи та зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Доказів на підтвердження доводів позовних вимог та доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.
Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 27 вересня 2019 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 14 лютого 2022 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра