ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8526/21 Справа № 202/33674/13-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Мороз В.П. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді Петешенкової М.Ю.,
суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 08 жовтня 2014 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 и до ОСОБА_1 про визнання права власності на набуте у шлюбі майно, –

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 08 квітня 1998 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, за час якого ними було придбано домоволодіння, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , загальною площею 327,7 кв.м., жилою площею 147,6 кв.м., що складається із: А-2 – житловий будинок, В – гараж, Г – альтанка, Д – літня кухня, 1-12 – огорожі, І – мостіння, яке розташоване на земельній ділянці розміром 600 кв.м., відведеної на підставі рішення Індустріальної районної ради від 22 травня 1998 року за № 186/2. 
Посилаючись на те, що домоволодіння було придбано за спільні сімейні кошти, однак оформлене на ім`я відповідача за договором купівлі-продажу від 18 липня 2003 року, домовленості із відповідачем щодо порядку володіння, користування та розпорядження вказаного майна досягнуто не було, просила визнати за нею право власності на 1/2 частини вказаного домоволодіння.
Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 08 жовтня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Визнано за ОСОБА_2  право власності на 1/2 частини домоволодіння за адресою:  АДРЕСА_1 , загальною площею 327,7 кв.м., жилою площею 147,6 кв.м., що складається: А-2 – житловий будинок, В – гараж, Г – альтанка, Д – літня кухня, 1-12 – огорожі, І – мостіння, яке розташоване на земельній ділянці розміром 600 кв.м., відведеної на підставі рішення Індустріальної районної ради від 22 травня 1998 року за № 186/2. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірне майно, яке набуто сторонами за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, та у розумінні положень ст. 372 ЦПК України, позивач має право на 1/2 частину вказаного домоволодіння.
Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволення позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що придбання та ремонт у спірному домоволодінні здійснювалися виключно за його особисті кошти, отримані ним у позику у фізичної особи та за кредитні кошти, отримані у АКІБ «УкрСиббанк». Вважає, що погашення кредиту і тягар виплати коштів за які було придбано та приведено у житловий стан вищевказаний будинок лежить виключно на ньому. Крім того зазначив, що суд першої інстанції не викликав його у судове засідання, жодної кореспонденції від суду не отримував, оскільки починаючи з травня 2011 року у спірному домоволодінні він не проживає, отже фактично його позбавлено можливості участі у справі з метою захисту своїх майнових прав, та надання відповідних доказів.
Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з таких підстав.
Судом встановлено, що 08 квітня 1998 року між сторонами укладено шлюб.
За договором купівлі-продажу від 18 липня 2013 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренок В.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 3561, останнім набуто домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 327,7 кв.м., жилою площею 147,6 кв.м., що складається: А-2 – житловий будинок, В – гараж, Г – альтанка, Д – літня кухня, 1-12 – огорожі, І – мостіння, розташоване на земельній ділянці розміром 600 кв.м., відведеної на підставі рішення Індустріальної районної ради від 22 травня 1988 року за № 186/2. 
Установивши, що спірне домоволодіння за вишевказаною адресою набуто сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбу за спільні кошти, виходячи із принципу рівності часток подружжя у спільному майні, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, частки в цьому об єкті є рівними та підлягає поділу між ними в рівних частках. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
У розумінні положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно змісту статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
Відповідно до положень частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
У пунктах 22–24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69–72 СК України та статтею 372 ЦК України.
До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).
Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.
Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.
Враховуючи конкретні обставини у справі та аналізуючи норми чинного законодавства, суд апеляційної інстанції вважає наявними підстави для задоволення позову ОСОБА_2 , яка заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги посилалася на те, що вищевказане домоволодіння було придбане нею та відповідачем за спільні кошти, та використовувалось в інтересах сім`ї, для спільного проживання сторін та їх дітей (що не заперечувалось відповідачем).
Враховуючи, що подружжя мало спільний бюджет на час придбання спірного майна, майно придбано сторонами за час шлюбу та проживання однією сім`єю, ОСОБА_1 не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте за час шлюбу, що є його процесуальним обов`язком, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги про те, що придбання домоволодіння та ремонт у спірному домоволодінні здійснювалися виключно за особисті кошти скаржника, отримані ним у позику від фізичної особи та кредитні кошти, отримані у АКІБ «УкрСиббанк», не заслуговують на увагу, оскільки не може бути підставою для визнання спірного майна його особистою приватною власністю. 
Доводи апеляційної скарги про те, що тягар виплати коштів за які було придбано та приведено у житловий стан вищевказане домоволодіння лежить виключно на ньому, не можуть бути підставами для скасування рішення суду, оскільки фактично зводяться до незгоди з висновками суду з їх оцінкою.
Доводи апеляційної скарги про порушення прав ОСОБА_1 , у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції без його участі також не заслуговують на увагу, оскільки останній реалізував своє право шляхом подання апеляційної скарги, до якої включив всі свої заперечення та доводи, яким надана правова оцінка судом апеляційної інстанції.
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому відсутні підстави для скасування рішення суду.
Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 08 жовтня 2014 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                 М.Ю. Петешенкова

Судді:         В.С. Городнича
                                                                                                
                                                                               Т.П. Красвітна