ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/429/22 Справа № 201/9100/16-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 року                                                                        м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Акціонерного товариства GCONNECT AG

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2020 року

по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Жовтневий-14” до Товариства з обмеженою відповідальністю “Юм Плюс”, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Акціонерного товариства GCONNECT AG, третя особа – Дніпровська міська рада, про визнання дій протиправними, визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна із чужого незаконного володіння, –

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю “Жовтневий-14” (далі – ТОВ “Жовтневий-14”) звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Юм Плюс” (далі – ТОВ “Юм Плюс”), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Акціонерного товариства GCONNECT AG (далі – АТ GCONNECT AG), третя особа – Дніпровська міська рада, про визнання дій протиправними, визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна із чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що 25 травня 2004 року між ТОВ “Жовтневий-14” (продавець), в особі директора Лепескіна І.І., який діяв на підставі статуту, зареєстрованого виконавчим комітетом Красногвардійської районної ради м. Дніпропетровська 19 червня 1998 року, обліковий № 2243, розпорядження № 223-РП, та протоколу від 12 червня 1998 року, з однієї сторони, та ВАТ “Юм Плюс” (покупець) в особі ОСОБА_3 , який діяв на підставі довіреності від 21 травня 2004 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І., зареєстрованої в реєстрі за № 2715, з другої сторони, було укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі літ. Б-1 поз. 1-17 загальною площею 259,6 кв.м., ґанків літ. б1, б.2, б.3, навісів літ. Ж, З, И, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І., зареєстрований в реєстрі за № 2773.

Вказана нежитлова будівля належала ТОВ “Жовтневий-14” на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 29 червня 1998 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2660 та зареєстрованого КП “ДМБТІ” 21 липня 1998 року, реєстраційне посвідчення в реєстровій книзі № 26ЮН під реєстровим № 1245-45. Відповідно до розпорядження міського голови від 2007 року № 397р «Про присвоєння адреси нежитловій будівлі по пл. Жовтневій» адресу вищезазначеної будівлі змінено з « АДРЕСА_1 » на адресу « АДРЕСА_2 ».

Відповідно до свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 12 травня 2014 року та з витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 12 травня 2014 року на день звернення з позовом до суду власником спірного майна є ОСОБА_1 . Крім того, будівля буда переоформлена ОСОБА_1 із нежитлової в житлову, що підтверджується свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_1 від 12 травня 2014 року та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 12 травня 2014 року. Відповідно до пункту 3 договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25 травня 2004 року, укладеного між ТОВ “Жовтневий-14” та ВАТ “Юм Плюс”, загальна вартість нежитлової будівлі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на момент укладання спірного договору складала 1 600,00 грн. Відповідно до пункту 2 цього договору продаж вказаної нежитлової будівлі здійснено за 1 920,00 грн. з урахуванням ПДВ, які покупець зобов`язався перерахувати на рахунок продавця протягом п`яти банківських днів з дати підписання договору.

01 березня 2010 року ВАТ “Юм Плюс” припинено (номер запису 12241120015000871), правонаступником якого є ТОВ “Юм Плюс” (код ЄДРПОУ: 31158199, місцезнаходження: 49047, Дніпропетровська область, Дніпропетровськ, Красногвардійський район, вул. Дмитра Кедріна, буд.66, секція 3). Керівником ТОВ “Юм Плюс” станом на день звернення з позовом є ОСОБА_2 .

Договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25 травня 2004 року з боку ВАТ “Юм Плюс” було підписано ОСОБА_3 . Повноваження ОСОБА_3 на підписання від імені відповідача оспорюваного правочину підтверджуються довіреністю, виданою директором ОСОБА_2 та посвідченою 21 травня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І.

Договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25 травня 2004 року з боку ТОВ “Жовтневий-14” було підписано директором ОСОБА_2 , який діяв на підставі статуту, а з боку ВАТ “Юм Плюс” цей договір було підписано ОСОБА_3 , повноваження якого на укладання зазначеного договору випливали з довіреності, виданої директором ВАТ “Юм Плюс” ОСОБА_2 та посвідченої 21 травня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І. Тобто, фактично керівником обох юридичних осіб, між якими було укладено договір купівлі-продажу, є одна особа, умисел якої направлений на перехід права власності на спірну нежитлову будівлю за мінімальною ціною.

Позивач вважав, що директор ТОВ “Жовтневий-14” Лепескін І.І. вступив у зловмисну домовленість з представником ВАТ “Юм Плюс” Мордвілко В.І. і діяв при цьому у власних інтересах, нехтуючи інтересами особи, яку він представляв. За таких обставин, спірний договір є недійсним з огляду на зловмисну домовленість сторін за договором, яка направлена на перехід прав на нежитлову будівлю за мінімальну ціну, що суперечить вимогам частини третьої статті 92 ЦК України, згідно якої орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Згідно відповіді № 409/0/161-16 від 14 березня 2016 року Управління культури, національностей і релігій Дніпропетровської обласної державної адміністрації, відповідно до рішення сесії Дніпропетровської міської ради від 25 липня 2007 року № 2/17, у складі матеріалів Генерального плану м. Дніпропетровська, будівля, розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, площа Соборна, колишня адреса площа Жовтнева, 10, є щойно виявленим об`єктом культурної спадщини (історії) «Будинок О.М. Поля» та перебуває під охороною держави відповідно до вимог Закону України “Про охорону культурної спадщини”. Будинок розташований в межах Центрального історичного ареалу м. Дніпропетровська, який затверджено наказом Міністерства культури і туризму України від 18 лютого 2009 року № 100/0/16-09.

Також вважав, що вимоги норм щодо охорони культурної спадщини відповідачами ТОВ “Юм Плюс” та ОСОБА_1 не виконано. Так, відповідачами з місцевим органом охорони культурної спадщини та місцевим спеціально уповноваженим органом містобудування та архітектури не погоджено реставраційне завдання, науково-проектну документацію на реставрації пам`ятки місцевого значення, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 (колишня адреса АДРЕСА_2 ). Крім того, відповідач не отримував дозволу на проведення робіт щодо пам`ятки місцевого значення. Оскільки, в договорі купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25 травня 2004 року загальна площа зазначена 259,6 кв.м., тоді як вже в договорі купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25 вересня 2008 року загальна площа зазначається вже 448,2 кв.м. Також, відповідач ТОВ “Юм Плюс” не отримував дозвіл відповідних установ на укладання договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, яка є пам`яткою місцевого значення. В даному випадку має місце порушення відповідачами ТОВ “Юм Плюс” та ОСОБА_1 приписів законодавства у сфері охорони культурної спадщини.

Позивач вважав, що його конституційне право на власність порушено та незаконно позбавлено майна. Вважав вказаний договір протиправним, нікчемним. Вказаний договір є недійсним, обставини укладання вказаного договору є сумнівними, відповідач при укладанні вказаного договору купівлі-продажу діяв не добросовісно, на їх звернення до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання договору, спірне питання вирішене не було, відповідь не отримана, була відмова.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд: визнати протиправними дії ОСОБА_2 , здійснені в порушення вимог, передбачених статтею 203 ЦК України, які полягають у зловмисній домовленості з представником ВАТ “Юм Плюс” Мордвілко В.І. під час укладання між ТОВ “Жовтневий-14” (продавець) та ВАТ “Юм Плюс” (покупець) договору купівлі-продажу нежитлової будівлі літ. Б-1 поз. 1-17 загальною площею 259,6 кв.м., ґанків літ. б1, б2, 63, навісів літ. Ж, З, И, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого 25 квітня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І., зареєстрованого в реєстрі за № 2773; на підставі статті 232 ЦК України визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі літ. Б-1 поз. 1-17 загальною площею 259,6 кв.м., ґанків літ. б1, б2, 63, навісів літ. Ж, З, И, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого 25 квітня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І., зареєстрованого в реєстрі за № 2773, укладений між ТОВ “Жовтневий-14” (продавець) та ВАТ “Юм Плюс” (покупець), правонаступником якого є ТОВ “Юм Плюс”; витребувати з чужого незаконного володіння, а саме від ОСОБА_1 на користь ТОВ “Жовтневий-14” нежитлову будівлю літ. Б-1 поз. 1-17 загальною площею 259,6 кв.м., ґанки літ. б1, б2, 63, навіси літ. Ж, З, И, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2020 року позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправними дії ОСОБА_2 , здійснені в порушення вимог, передбачених статтею 203 ЦК України, які полягають у зловмисній домовленості з представником ВАТ “Юм Плюс” Мордвілко В.І. під час укладання між ТОВ “Жовтневий-14” (продавець) та ВАТ “Юм Плюс” (покупець) договору купівлі-продажу нежитлової будівлі літ. Б-1 поз. 1-17 загальною площею 259,6 кв.м., ґанків літ. б1, б2, 63, навісів літ. Ж, З, И, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого 25 квітня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І., зареєстрованого в реєстрі за № 2773.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі літ. Б-1 поз. 1-17 загальною площею 259,6 кв.м., ґанків літ. б1, б2, 63, навісів літ. Ж, З, И, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 25 квітня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І., зареєстрований в реєстрі за № 2773, укладений між ТОВ “Жовтневий-14” (продавець) та ВАТ “Юм Плюс” (покупець), правонаступником якого є ТОВ “Юм Плюс”.

Витребувано з чужого незаконного володіння, а саме від ОСОБА_1 на користь ТОВ “Жовтневий-14” нежитлову будівлю літ. Б-1 поз. 1-17 загальною площею 259,6 кв.м., ґанки літ. б1, б2, 63, навіси літ. Ж, З, И, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі АТ GCONNECT AG, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено, що 25 травня 2004 року між ТОВ “Жовтневий-14” (продавець), в особі директора Лепескіна І.І., який діяв на підставі статуту, зареєстрованого виконавчим комітетом Красногвардійської районної ради м. Дніпропетровська 19 червня 1998 року, обліковий № 2243, розпорядження № 223-РП, та протоколу від 12 червня 1998 року, з однієї сторони, та ВАТ “Юм Плюс” (покупець) в особі ОСОБА_3 , який діяв на підставі довіреності від 21 травня 2004 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І., зареєстрованої в реєстрі за № 2715, з другої сторони, уклали договір купівлі-продажу нежитлової будівлі літ. Б-1 поз. 1-17 загальною площею 259,6 кв. м., ґанків літ. б1, б.2, б.3, навісів літ. Ж, З, И, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 25 травня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І., зареєстрований в реєстрі за № 2773.

Вказана нежитлова будівля належала ТОВ “Жовтневий-14” на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 29 червня 1998 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2660 та зареєстрованого КП “ДМБТІ” 21 липня 1998 року, реєстраційне посвідчення в реєстровій книзі № 26ЮН під реєстровим № 1245-45.

Відповідно до розпорядження міського голови від 2007 року № 397р «Про присвоєння адреси нежитловій будівлі по пл. Жовтневій» адресу вищезазначеної будівлі змінено з « АДРЕСА_1 » на адресу « АДРЕСА_2 ».

Згідно свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 12 травня 2014 року та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 12 травня 2014 року на день звернення з позовом до суду власником спірного майна є ОСОБА_1 . Крім того, будівля була переоформлена ОСОБА_1 із нежитлової в житлову, що підтверджується свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_1 від 12 травня 2014 року та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 12 травня 2014 року.

Відповідно до пункту 3 договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25 травня 2004 року, укладеного між ТОВ “Жовтневий-14” та ВАТ “Юм Плюс”, загальна вартість нежитлової будівлі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на момент укладання спірного договору складала 1 600,00 грн.

Відповідно до пункту 2 цього договору продаж вказаної нежитлової будівлі здійснено за 1 920,00 грн. з урахуванням ПДВ, які покупець зобов`язався перерахувати на рахунок продавця протягом п`яти банківських днів з дати підписання договору.

01 березня 2010 року ВАТ “Юм Плюс” припинено (номер запису 12241120015000871), правонаступником якого є ТОВ “Юм Плюс” (код ЄДРПОУ: 31158199, місцезнаходження: 49047, Дніпропетровська область, Дніпропетровськ, Красногвардійський район, вул. Дмитра Кедріна, буд.66, секція 3). Керівником ТОВ “Юм Плюс” станом на день звернення з позовом є ОСОБА_2 .

Договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25 травня 2004 року з боку ВАТ “Юм Плюс” було підписано ОСОБА_3 . Повноваження ОСОБА_3 на підписання від імені відповідача оспорюваного правочину підтверджуються довіреністю, виданою директором ОСОБА_2 та посвідченою 21 травня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І.

Договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25 травня 2004 року з боку ТОВ “Жовтневий-14” було підписано директором Лепескіним І.І., який діяв на підставі статуту, а з боку ВАТ “Юм Плюс” цей договір було підписано ОСОБА_3 , повноваження якого на укладання зазначеного договору випливали з довіреності, виданої директором ВАТ “Юм Плюс” Лепескіним І.І. та посвідченою 21 травня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І.

Згідно відповіді № 409/0/161-16 від 14 березня 2016 року Управління культури, національностей і релігій Дніпропетровської обласної державної адміністрації, відповідно до рішення сесії Дніпропетровської міської ради від 25 липня 2007 року № 2/17, у складі матеріалів Генерального плану м. Дніпропетровська, будівля, розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, площа Соборна, колишня адреса площа Жовтнева, 10, є щойно виявленим об`єктом культурної спадщини (історії) «Будинок О.М. Поля» та перебуває під охороною держави відповідно до вимог Закону України “Про охорону культурної спадщини”.

Також, будинок розташований в межах Центрального історичного ареалу м. Дніпропетровська, який затверджено наказом Міністерства культури і туризму України від 18 лютого 2009 року № 100/0/16-09. Документація щодо відчуження зазначеного об`єкта культурної спадщини на розгляд до управління культури, національностей і релігій облдержадміністрації не надходила. Вимоги норм щодо охорони культурної спадщини відповідачами ТОВ “Юм Плюс” та ОСОБА_1 не виконано.

Так, відповідачами з місцевим органом охорони культурної спадщини та місцевим спеціально уповноваженим органом містобудування та архітектури не погоджено реставраційне завдання, науково-проектну документацію на реставрацію пам`ятки місцевого значення, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 (колишня адреса АДРЕСА_2 ).

Крім того, відповідач не отримував дозволу на проведення робіт щодо пам`ятки місцевого значення. Оскільки, в договорі купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25 травня 2004 року загальна площа зазначена 259,6 кв.м., тоді як вже в договорі купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25 вересня 2008 року загальна площа зазначається вже 448,2 кв.м. Також, відповідач ТОВ “Юм Плюс” не отримував дозвіл відповідних установ на укладання договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, яка є пам`яткою місцевого значення.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником об`єкту нерухомого майна: індивідуального житлового будинку загальною площею 448,2 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , є АТ GCONNECT AG. Згідно з графічними та текстовими матеріалами історико-архітектурного опорного плану, що є складовою частиною Генерального плану розвитку м. Дніпра, затвердженого рішенням Дніпровської міської ради від 25 липня 2007 року № 2/17 (зі змінами), за адресою: пл. Соборна, 10, м. Дніпро, розташований щойно виявлений об`єкт культурної спадщини за видом історія № 455: «Будинок О. М. Поля» – будинок і садиба, де жив і працював Почесний громадянин міста, суспільно-політичний діяч, засновник гірничо-рудної промисловості Придніпровського краю, підприємець, меценат, збирач і дослідник старовини – ОСОБА_4 .

Наказом управління культури, національностей і релігій Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 19 березня 2014 року № 29 повноваження по укладенню охоронних договорів делеговані структурним підрозділам райдержадміністрацій та виконавчих органів міських рад, до повноважень яких належить вирішення питань охорони культурної спадщини.

Відповідно до рішення Дніпровської міської ради від 21 грудня 2016 року № 30/17 «Про затвердження Положення про головне архітектурно-планувальне управління департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради», попереднім уповноваженим органом охорони культурної спадщини виступало головне архітектурно-планувальне управління департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради.

Так, на підставі, діючого на той час Положення, з метою забезпечення виконання закону, уповноваженому представнику АТ GCONNECT AG було надано для ознайомлення та узгодження проєкт охоронного договору на щойно виявлений об`єкт культурної спадщини (лист ГоловАПУ від 23 червня 2017 року № 3/20-140). Листом від 27 лютого 2018 представник АТ GCONNECT AG надав до ГоловАПУ підписаний ним охоронний договір в редакції, що не відповідав зразку охоронного договору на пам`ятку культурної спадщини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2001 року № 1768.

Поштовим зв`язком на адресу АТ GCONNECT AG було направлено лист ГоловАПУ від 16 квітня 2018 року № 7/20-202, у якому повідомлялось про необхідність укладення договору у відповідності до встановленої законодавством форми. Також у листі було зазначено про необхідність надання опису культурних цінностей, планів інженерних комунікацій і зовнішніх мереж, необхідність оновлення акту технічного стану об`єкта культурної щойно виявленого об`єкту культурної спадщини.

Але, АТ GCONNECT AG так і не було надано проєкту охоронного договору, встановленої законодавством форми, відповідно договір не укладено, що є порушенням статті 23 Закону. 11 лютого 2019 року уповноваженими особами Управління спільно з працівником Дніпровської міської ради та експертами з технічного обстеження стійкості та жорсткості будівель і споруд було здійснено інспекційний огляд об`єкту культурної спадщини «Будинок О. М. Поля». За результатами інспекційного огляду було складено акт про вчинення порушення законодавства про охорону культурної спадщини від 11 лютого 2019 року, в якому зазначено, що «При проведенні візуального огляду будівлі зафіксовано псування декоративних елементів оздоблення фасадів, знищення автентичного виду фасадів, руйнування покриття та галереї дворового фасаду будівлі. Власник змінив типологічну планувальну структуру об`єкта культурної спадщини без узгодження таких дій у встановленому законодавством порядку. Відповідно до вимог пам`ятко-охоронного законодавства та нормативної документації на об`єктах культурної спадщини заборонені роботи з реконструкції, які можуть призвести до втрати предмету охорони пам`ятки. Однак через реконструкцію з надбудовою мансардного поверху втрачено первісне внутрішнє розпланування.».

Також, відповідно до акту про вчинення порушення законодавства про охорону культурної спадщини від 11 лютого 2019 року експертами з технічного обстеження стійкості та жорсткості будівель і споруд проведено вивчення технічної документації об`єкту. Згідно висновку експерта від 12 лютого 2019 року на момент обстеження і відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_3 від 30 червня 2016 року було встановлено: «п.1. Реконструкція та зміна типологічно-планувальної структури об`єкта: пристрій підвалу № 2 під половиною площі будівлі літ. Б-2 та під верандою поз. 1-9; пристрій сходів – вихід з підвалу у веранду поз. 1-9; збільшення площі існуючого підвалу № 1, шляхом демонтажу огороджувальних конструкцій і пристрій нових; була площа існуючого підвалу 24,8 кв.м., стала 28,9 кв.м.; демонтаж огороджувальних дерев`яних конструкцій веранда літ. 6-1 і пристрій нових конструкцій (стіни зовнішні з червоної цегли) веранди; демонтаж дерев`яної веранди літ. 61-1; улаштування внутрішніх сходів, що ведуть з 1-го поверху на мансарду; улаштування мансарди в горищному просторі; зміна призначень нежитлових приміщень та їх перепланування шляхом демонтажу існуючих перегородок та влаштування нових перегородок. Будівля літ Б-1 була одноповерховим нежитловим приміщенням, на момент обстеження ця будівля – двоповерховий житловий будинок і має літ. Б-2. Житлова площа існуючого будинку літ. Б-2 – 257,7 кв.м., загальна площа існуючого будинку літ. Б-2 – 448,2 кв.м., що на 188,6 кв.м. більше площі будівлі літ. Б-1. п. 2. Зміна призначення будівлі – була нежитловою будівлею, а стала житловим будинком. Вищевикладене в п.1 і п.2 виконано без дозволу охорони культурної спадщини, є порушенням вимог Закону України “Про охорону культурної спадщини”: п.1 ст. 18; п.1 ст. 20; п.1. ст. 26; п.2. ст. 24».

Також, наказом управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради від 11 жовтня 2018 року № 160/СК декларацію про початок виконання будівельних робіт по об`єкту від 19 грудня 2013 року № ДП 0821335302 та декларацію про готовність об`єкта до експлуатації від 03 березня 2014 року № ДП 142140620721 по об`єкту «Реконструкція нежитлової будівлі під індивідуальний житловий будинок» за адресою: АДРЕСА_3 – скасовані через те, що замовником здійснено реконструкцію без необхідної проектної документації та без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.

Наказом Міністерства культури України від 15 березня 2019 року № 195 будинок за адресою: АДРЕСА_3 , у якому жив і працював О.М. Поль – відомий громадський діяч, підприємець, меценат, Почесний громадянин міста занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за категорією місцевого значення за видом об`єкта – пам`ятка історії та взято під охорону, охоронний номер – 79-Д.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що фактично керівником обох юридичних осіб, між якими було укладено спірний договір купівлі-продажу, є одна особа, умисел якої направлений на перехід права власності на спірну нежитлову будівлю за мінімальною ціною. Крім того, суд вважав, що має місце порушення відповідачами ТОВ “Юм Плюс” та ОСОБА_1 приписів законодавства у сфері охорони культурної спадщини. Також, відповідачем не було отримано дозволу на проведення робіт щодо пам`ятки місцевого значення.

Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій ОСОБА_2 , здійснених в порушення вимог, передбачених статтею 203 ЦК України, які полягають у зловмисній домовленості з представником ВАТ “Юм Плюс” Мордвілко В.І. під час укладання між ТОВ “Жовтневий-14” (продавець) та ВАТ “Юм Плюс” (покупець) договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого 25 квітня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І., зареєстрованого в реєстрі за № 2773.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Оскільки у цій справі позивачем обраний спосіб захисту порушеного права, який є неефективним, тому колегія суддів приходить до висновку про те, що саме із вказаної підстави у задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого 25 квітня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І., зареєстрованого в реєстрі за № 2773, укладеного між ТОВ “Жовтневий-14” (продавець) та ВАТ “Юм Плюс” (покупець), правонаступником якого є ТОВ “Юм Плюс”.

Колегія суддів звертає увагу, що позивачем – юридичною особою як стороною договору відчуження майна (продавцем) заявлено вимоги до двох осіб: іншої юридичної особи, яка є стороною договору купівлі-продажу (покупця), і фізичної особи – ОСОБА_1 .

Вважаючи себе власником спірної будівлі, позивач просив визнати договір щодо її відчуження від 25 травня 2004 року, таким, що вчинений внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною (стаття 232 ЦК України), а також на підставі статті 388 ЦК України витребувати це майно із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 .

У пунктах 1, 3 частини першої статті 15 ЦПК України у редакції, що діяла на час звернення до суду з позовом передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

У статті 19 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

ЦК України передбачає, зокрема такий самостійний спосіб захисту права власності та інших речових прав, як витребування майна з чужого незаконного володіння – віндикація (стаття 388 ЦК України), зокрема і від добросовісного набувача.

При цьому, правова природа вказаного вище способу захисту цивільного права полягає у тому, що він застосовується лише в разі визнання договору недійсним чи нікчемності договору, як підстави позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі, тобто не стороні недійсного правочину.

В даному випадку кінцевою метою позову (повернути майно у своє володіння) та основним засобом захисту права власності є речово-правовий (віндикаційний позов), суть якого – витребування власником свого майна з чужого володіння, що може бути досягнуто виключно з обов`язковою наявністю такої передумови, як визнання судом недійсним договору про відчуження раніше переданого попередньому набувачу (покупцю) цього ж майна.

За положеннями статті 16 ЦПК України, в редакції, чинній на момент вирішення питання про відкриття провадження місцевим судом, не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із частиною другою статті 118 ЦПК України, в редакції чинній на момент пред`явлення вказаного позову, позивач мав право об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою.

Частинами першою, другою статті 32 ЦПК України в редакції, чинній на момент вирішення питання про відкриття провадження, визначено, що позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права і обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Можна зробити висновок, що вимоги одного позивача до кількох відповідачів можуть бути об`єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов`язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших, лише у тому випадку, якщо вони за предметом прямо не віднесені до юрисдикції різних судів.

За змістом статті 12 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України) (у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) господарським судам підвідомчі: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів; справи про банкрутство; справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції; справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов`язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.

Крім того, вказаною статтею ГПК України передбачено, що виключно господарські суди розглядають справи у спорах між господарським товариством та його посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, завданих такою посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю); справи у спорах щодо обліку прав на цінні папери; справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб`єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів; справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов`язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України, а також справи за заявами про затвердження планів санації боржника до порушення справи про банкрутство.

Критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Правовою підставою для відмови у відкритті провадження у справі суди попередніх інстанцій вважали положення статті 16 ЦПК України, а також статті 12 ГПК України (у редакціях, чинних на час вирішення питання про відкриття провадження у справі судом першої інстанції).

Заявлена в справі позовна вимога про витребування майна від добросовісного набувача могла бути предметом розгляду як в порядку цивільного, так і в порядку господарського судочинства, оскільки стаття 15 ЦПК України та стаття 12 ГПК України не встановлювали відповідної заборони.

При цьому ЦПК України (у редакції, чинній на момент вирішення питання про відкриття провадження судом першої інстанції) не містив обмежень щодо розгляду спорів з таким предметом залежно від суб`єктного складу учасників процесу.

Однак, зважаючи на те, що обрані позивачем спеціальний (про визнання правочину недійсним) та речово-правовий (віндикація) самостійні засоби захисту права власності хоча і є різними, однак в даному випадку від вирішення першої вимоги, пред`явленої ТОВ “Жовтневий-14” до іншої юридичної особи (ТОВ “Юм Плюс”), прямо залежить вирішення іншої його вимоги до фізичної особи – ОСОБА_1 .

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у даній справі вказала на відсутність прямого визначення у процесуальному законодавстві належності вказаних предметів спору до певної юрисдикції, необхідність своєчасного і правильного розгляду заявлених ТОВ “Жовтневий-14” вимог одночасно до різних суб`єктів (юридичної та фізичної особи), а також з метою уникнення передумов для прийняття судами протилежних рішень, зазначає, що вони можуть бути об`єднані в одне провадження.

З огляду на вказане, Велика Палата Верховного Суду вважала необґрунтованим висновок судів попередніх інстанцій про необхідність відмови у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог до ТОВ “Юм Плюс”, що є юридичною особою, оскільки позовні вимоги, заявлені до 15 грудня 2017 року до кількох відповідачів, серед яких є хоча б одна фізична особа, мають розглядатися в одному провадженні в порядку цивільного процесуального законодавства, якщо від вирішення однієї з них залежить вирішення інших вимог, і законом не встановлено розгляду кожної з них за правилами визначеного виду судочинства.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

В силу приписів статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується.

Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц (провадження № 61-11797св18) зроблено висновок по застосуванню статті 232 ЦК України та вказано, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову – від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин – наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють».

Верховний Суд України у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 “Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними” зазначив, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Зловмисна домовленість – це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не відсутність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання.

Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.

У силу статті 237, частини третьої статті 238 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Згідно статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреність є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Згідно з частиною першою та другою статті 89 ГК України (у редакції станом на момент укладення оспорюваного договору) управління діяльністю господарського товариства здійснюють його органи та посадові особи, склад і порядок обрання (призначення) яких визначається залежно від виду товариства, а у визначених законом випадках – учасники товариства. Посадові особи відповідають за шкоду, заподіяну ними господарському товариству.

Згідно з частиною першою статті 241 ЦК України у випадку вчинення правочину представником з перевищенням повноважень, такий правочин створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою.

Стаття 13 ЦК України визначає межі здійснення цивільних прав: цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах; при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства; не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція.

За змістом наведених вище норм матеріального права особи, які виступають від імені юридичної особи, зобов`язані діяти не лише в межах своїх повноважень, але й добросовісно і розумно. Отже, між юридичною особою та її посадовою особою виникають правовідносини, що ґрунтуються на акті юридичної особи, передбачають права та обов`язки сторін у цих правовідносинах, зокрема відповідальність представника за неналежне здійснення представництва.

Нормами статей 203, 627 ЦК України закріплено, що правочин є чинним, якщо його зміст не суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасників є вільним і відповідає їхній волі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору.

Як установлено судом апеляційної інстанції, 25 травня 2004 року між ТОВ “Жовтневий-14” (продавець), в особі директора Лепескіна І.І., який діяв на підставі статуту, зареєстрованого виконавчим комітетом Красногвардійської районної ради м. Дніпропетровська 19 червня 1998 року, обліковий № 2243, розпорядження № 223-РП, та протоколу від 12 червня 1998 року, з однієї сторони, та ВАТ “Юм Плюс” (покупець) в особі ОСОБА_3 , який діяв на підставі довіреності від 21 травня 2004 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І., зареєстрованої в реєстрі за № 2715, з другої сторони, уклали договір купівлі-продажу нежитлової будівлі літ. Б-1 поз. 1-17 загальною площею 259,6 кв. м., ґанків літ. б1, б.2, б.3, навісів літ. Ж, З, И, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 25 травня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І., зареєстрований в реєстрі за № 2773.

Редакцією статуту ТОВ “Жовтневий-14”, затвердженою Загальними Зборами Учасників від 12 червня 1998 року та чинної станом на дату укладення договору купівлі- продажу нежитлової будівлі від 25 травня 2004 року (далі – Статут) визначений такий вид діяльності товариства як «купівля та продаж житла, іншої нерухомості», який свідчить про те, що одним з напрямів діяльності ТОВ “Жовтневий-14” є операції з нерухомістю.

Крім того в пункті 3.9 Статуту визначено право директора розпоряджатись майном та коштами товариства (т.1 а.с.18-23). 

Таким чином, продаж нерухомого майна за договором купівлі-продажу від 25 травня 2004 року здійснювався у межах господарської діяльності товариства і не може розглядатися як перевищення своїх повноважень виконавчим органом товариства, оскільки Статутом товариства не встановлено жодних обмежень повноважень виконавчого органу ТОВ “Жовтневий-14” щодо укладення договорів купівлі-продажу об`єктів нерухомості та компетенції загальних зборів товариства щодо надання згоди на укладення таких договорів.

Укладення договору купівлі-продажу, в ситуації коли від імені продавця діє представник (директор ТОВ “Жовтневий-14” Лепескін І.І), саме по собі не свідчить, що мала зловмисна домовленість представника із іншою стороною – покупцем (ВАТ “Юм Плюс” в особі в особі Мордвілко В.І., який діяв на підставі довіреності від 21 травня 2004 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І., зареєстрованої в реєстрі за № 2715).

Крім того, сама та обставина, що керівником обох сторін правочину є одна особа не доводить того факту, що між сторонами правочину (їх представниками) була досягнута зловмисна домовленість на укладення правочину, який би міг завдати збитків чи моральної шкоди довірителю.

Доводи позивача, які наведені у позовній заяві, з якими погодився суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення про те, що умисел директора ТОВ “Жовтневий-14” Лепескіна І.І. було направлено на перехід права власності на спірну нежитлову будівлю за мінімальною ціною, колегія суддів вважає безпідставними.

Щодо визначення ціни договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25 травня 2004 року, укладеного між ТОВ “Жовтневий-14” та ВАТ “Юм Плюс”, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

У частині третій статті 189 ГК України зазначено, що суб`єкти господарювання використовують у своїй діяльності вільні та державні регульовані ціни.

Відповідно до частин першої, другої статті 190 ГК України вільні ціни визначаються на всі види продукції (робіт, послуг), за винятком тих, на які встановлено державні регульовані ціни. Вільні ціни визначаються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін, а у внутрішньогосподарських відносинах – також за рішенням суб`єкта господарювання.

Державні регульовані ціни запроваджуються Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади, державними колегіальними органами та органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень у встановленому законодавством порядку (частина перша статті 191 ГК України).

Сторони договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25 травня 2004 року, укладеного між ТОВ “Жовтневий-14” та ВАТ “Юм Плюс”, не були обмежені законодавством у встановленні ціни (у тому числі «мінімальної») на спірний об`єкт нерухомості, тому вартість нежитлового будинку була визначена за згодою сторін такого договору цілком правомірно і у відповідності із вимогами чинного законодавства.

Крім того, під час вирішення питання щодо наявності у діях ОСОБА_2 умислу, направленого на перехід права власності на спірну нежитлову будівлю за «мінімальною ціною», а також питання, чи була така ціна справедливою на момент укладення спірного договору та чи взагалі було завдано довірителю збитків укладенням спірного договору, слід враховувати те, за якою ціною такий об`єкт нерухомості було придбано у попереднього власника, а також враховувати оцінку вартості такого об`єкта нерухомості, встановлену відповідно до діючого на той момент законодавства.

Так, згідно пункту 2 договору купівлі-продажу від 29 червня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2660, ТОВ “Жовтневий-14” придбало у TOB “В.С.В.” зазначену вище нежитлову будівлю за 1 920,00 грн. з ПДВ.

Пунктом 3 договору від 29 червня 1998 року визначено, що інвентаризаційна оцінка будівлі складає 1 600,00 грн. (т.2 а.с.260-261).

Відповідно до договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25 травня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 2773, ТОВ “Жовтневий-14” продав, а ВАТ “Юм Плюс” придбав будівлі літ. Б-1 поз. 1-17 загальною площею 259,6 кв.м., ганків літ. б1, б2, б3, навісів літ. Ж, З, И, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно пункту 2 цього договору, продаж вищевказаної нежитлової будівлі здійснено за 1 920,00 грн. з урахуванням ПДВ.

Відповідно до пункту 3 договору від 25 травня 2004 року загальна вартість нежитлової будівлі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , складає 1 600,00 грн. на підставі Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 3498952, реєстраційний № 1420779, виданого 05 травня 2004 року КП “Дніпропетровське БТІ” (т.1 а.с.15).

Відповідно до пункту 5.8 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07 лютого 2002 року (у редакції, що діяла на момент укладення договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25 травня 2004 року) у витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, крім іншого, містились дані про вартість нерухомого майна (вартість будівель і споруд за даними інвентаризації, у тому числі й самовільно збудованих, прибудованих чи реконструйованих, з урахуванням фізичного зносу та діючої індексації).

Таким чином, об`єктивна вартість спірної будівлі (за даними інвентаризації з урахуванням фізичного зносу та діючої індексації) була зазначена у пункті 3 спірного договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25 травня 2004 року на рівні 1 600,00 грн. за даними Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 3498952, реєстраційний № 1420779, виданого 05 травня 2004 року КП “Дніпропетровське БТІ”, що повністю відповідало чинному на той момент законодавству. При цьому, укладаючи вказаний договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, сторони узгодили і зафіксували в договорі цілком справедливу договірну ціну на будівлю на рівні 1 920,00 грн., яка була навіть вищою за вартість будівлі, визначену відповідно до вимог чинного на той момент законодавства.

Однак, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції цю обставину не досліджував та не надав їй жодної правової оцінки.

Той факт, що ціна на спірну нежитлову будівлю не змінилась від дати її придбання позивачем і до дати її наступного відчуження може свідчити лише про те, що спірна будівля в період з 1998 року по 2004 рік не зазнала жодних капітальних вкладень з метою покращення її стану.

Отже, посилання позивача на те, що нежитлова будівля за договором купівлі-продажу від 25 травня 2004 року перейшла у власність ВАТ “Юм Плюс” за мінімальною ціною у якості підтвердження того, що директор ТОВ “Жовтневий-14” діяв не в інтересах товариства та недобросовісно і бажав виникнення несприятливих наслідків є безпідставними.

Позивач не наводить жодних доказів, які б підтверджували оціночну вартість нежитлової будівлі станом на дату укладення договору купівлі продажу, не враховує технічний стан нежитлової будівлі, в якому вона перебувала станом на дату укладення договору купівлі продажу, а також вартість нерухомого майна в 2004 році, коли укладався спірний договір купівлі продажу.

Частиною першою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, належних та допустимих доказів, які б обґрунтовували позовні вимоги та доводили наявність зловмисної домовленості ОСОБА_2 з ОСОБА_3 , так само як те, що ОСОБА_2 , укладаючи договір, діяв у власних інтересах, позивачем не були надані.

За таких обставин, не встановивши, що мала місце зловмисна домовленість представника ТОВ “Жовтневий-14” та представника ВАТ “Юм Плюс”, суд першої інстанції зробив неправильний висновок про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого 25 квітня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І.

Ураховуючи, що колегія суддів дійшла висновку, про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 25 квітня 2004 року, позовна вимога про витребування спірного майна з чужого незаконного володіння, а саме від ОСОБА_1 , яка є похідною від основної, також не підлягає задоволенню.

Разом з тим, переглядаючи оскаржуване в рішення в частині витребування майна з чужого незаконного володіння, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття прав взагалі).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Аналіз статті 387 ЦК свідчить, що віндикаційний позов – це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично – фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» – юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя стаття 388 ЦК України).

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. З урахуванням специфіки речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта стаття 263 ЦК України).

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».

У постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17 зроблено висновок, що «право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 червня 2021 року в справі № 676/62/17 (провадження № 61-7083св19) зазначено, що «серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. […] Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов – це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду. Цивільне законодавство розрізняє право володіння як складову повноважень власника (частина перша статті 317 ЦК України), як різновид речових прав на чуже майно (пункт 1 частини першої статті 395 ЦК України) та як право, що виникає на договірних засадах, тобто договірне володіння. […] Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку. Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто, особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього повноваження власника, зокрема набуває і право володіння».

Відповідач – це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач – це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі – належному відповідачеві.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 756/2298/18 (провадження № 61-3976св21) вказано, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

У справі, що переглядається встановлено, що на час звернення до суду із даним позовом (17 червня 2016 року), власником спірного нерухомого майна вже з 23.02.2006 року був АТ GCONNECT AG, що підтверджено Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і станом на час розгляду справи в суді першої інстанції та апеляційної інстанції власник майна не змінився (т.2 а.с.44-51).

Разом з тим, звертаючись до суду з позовом, ТОВ “Жовтневий-14” вимог до АТ GCONNECT AG не пред`явив, заяв про зміну предмета або підстав позову, уточнення позовних вимог не подавав.

Лише, ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2020 року було залучено до участі у справі в якості співвідповідача Акціонерне товариство GCONNECT AG. Однак і після цього позивачем не було пред`явлено, заяв про зміну предмета або підстав позову, уточнення позовних вимог.

Також, ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2020 року було залучено Дніпровську міську раду в якості третьої особи без самостійних вимог, проте міська рада за весь час розгляду справи в суді першої інстанції не заявляла самостійних вимог щодо предмета спору в порядку визначеному ЦПК України, позивач також не заявляв клопотання про залучення Дніпровської міської ради в якості співвідповідача.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною другою статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цей принцип диспозитивності у цивільному судочинстві реалізується шляхом вільного використання та розпорядження такими процесуальними правами, які, зокрема впливають на виникнення, рух, розвиток і закінчення судового розгляду (право на звернення з позовом, право на зміну предмета або підстав позову), випливають з участі у розгляді справи, забезпечують сторонам належний судовий захист.

Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Тому, вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, яка заявлена ТОВ “Жовтневий-14” до відповідача ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, оскільки він не є належним відповідачем у даних правовідносинах на час звернення позивача до суду.

Також, колегія суддів звертає увагу, що під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представником АТ GCONNECT AG було надано Акт технічного стану об`єкта культурної спадщини від 22 грудня 2021 року, складений між представником Управління з питань охорони культурної спадщини Дніпровської міської ради в особі начальника управління – Лиштви Н.Ю. та представником АТ GCONNECT AG в особі голови правління – Волбіра К. про те, що 08 грудня 2021 року ними було проведено огляд технічного стану об`єкта культурної спадщини: «Будинок, у якому жив і працював О.М. Поль – відомий громадський діяч, підприємець, меценат, Почесний громадянин міста» (далі – ОСОБА_5 ), що розташований за адресою: АДРЕСА_4 .

У результаті огляду об`єкта культурної спадщини встановлено, що за результатами візуального огляду Пам`ятки її технічний стан в цілому визначається як «задовільний», прилегла територія потребує проведення робіт з упорядкування.

Висновком зазначено, що Пам`ятка потребує проведення локальних щорічних робіт з підтримки технічного стану, прилегла до Пам`ятки територія потребує проведення робіт з упорядкування.

Крім того, 29 грудня 2021 року між Управлінням з питань охорони культурної спадщини Дніпровської міської ради в особі начальника – Лиштви Н.Ю., яка діяла на підставі Положення, затведженого рішенням Дніпровської міської ради від 19 вересня 2018 року № 102/35 «Про затвердження Положення про управління з питань культурної спадщини Дніпровської міської ради» (зі змінами), з одного боку, та АТ GCONNECT AG в особі Стасенка А.А., який діяв на підставі довіреності від 17 грудня 2021 року, посвідченої нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Каліновичем С.П., зареєстрованої в реєстрі за № 553, з другого боку, було укладено охоронний договір № 13/6-57.

Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити, судове рішення скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Що стосується доводів апеляційної скарги про пропуск позивачем строку позовної давності, про застосування якого відповідачем АТ GCONNECT AG було заявлено в суді першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи – носія порушеного права (інтересу).

В частині четвертій статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Такі правові висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51).

Таким чином, доводи відповідача АТ GCONNECT AG наведені в апеляційній скарзі щодо застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки за наслідками розгляду цієї справи в апеляційному порядку колегія суддів дійшла висновку про те, що позов є необґрунтованим, а тому позовна давність не застосовується.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства GCONNECT AG – задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2020 року – скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю “Жовтневий-14” до Товариства з обмеженою відповідальністю “Юм Плюс”, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Акціонерного товариства GCONNECT AG, третя особа – Дніпровська міська рада, про визнання дій протиправними, визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна із чужого незаконного володіння – відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко