П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/5670/21-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Вільчинський Олександр Ванадійович   
Суддя-доповідач -  Ватаманюк Р.В.   
01 лютого 2022 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Ватаманюка Р.В. 
суддів:  Капустинського М.М.  Смілянця Е. С. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
Позивач 03.06.2021 звернувся із позовом до Вінницького окружного адміністративного суду  в якому просив: 
визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Вінницькій області щодо невиплати ОСОБА_1 надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період проходження служби з 07.11.2015 по 12.09.2017. 
зобов`язати Головне управління Національної поліції у Вінницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку за роботу в умовах режимних обмежень за період проходження служби з 07.11.2015 по 12.09.2017.
ІІ. ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду  від 06.09.2021 позов задоволено повністю.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Вінницькій області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період проходження служби з 07.11.2015 по 12.09.2017. 
Зобов`язано Головне управління Національної поліції у Вінницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку за роботу в умовах режимних обмежень за період проходження служби з 07.11.2015 по 12.09.2017.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Вінницькій області витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що факт отримання позивачем у встановленому порядку допуску до державної таємниці, його робота в державному органі і характер умов його праці, а також займані ним посади, які передбачали режимні обмеження, пов`язані з доступом до державної таємниці, за відсутності доказів протилежного, були підставою для призначення йому надбавки, з видачею відповідного розпорядчого документа.
Враховуючи складність справи, її значення для позивача та обсяг адвокатських послуг, що був необхідним для захисту інтересів позивача в суді у зв`язку з розглядом цієї справи, враховуючи заперечення відповідача щодо розміру витрат позивача на правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов висновку, що витрати на правову допомогу, на відшкодування яких у позивача виникло право за результатами розгляду цієї справи, підлягають зменшенню та на користь позивача належить присудити витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн.
ІІІ. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю. 
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказав, що судом першої інстанції безпідставно не враховано те, що за період з 07.11.2015 по 12.09.2017 рапортів про встановлення надбавки за специфічні умови  проходження служби та постійне роботу з відомостями, що становлять державну таємницю щодо ОСОБА_1 не складались, відповідні накази керівника головного управління у Вінницькій області не видавались.
Наявність допуску до державної таємниці у позивача під час проходження служби на посадах старшого слідчого Вінницького відділу поліції ГУНП у Вінницькій області не тягне за собою обов`язку автоматично нарахувати та виплатити надбавку за роботу в умовах режимних обмежень.
Стосовно витрат  на правову допомогу скаржником вказано, що дана адміністративна справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні без виклику сторін, що свою чергу свідчить про неспівмірність заявленого гонорару. 
Крім того позивач ОСОБА_1 являється кваліфікованим адвокатом (свідоцтво про прав на заняття адвокатською діяльністю №000528) та здійснює свою діяльність за адресою такою ж як і його представник.
ІV. ВІДЗИВ НА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ
Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4  ст. 304 КАС України  не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
V. РУХ СПРАВИ У СУДІ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалою суду від 09.12.2021 відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
Згідно з п.3 ч.1  ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, а в матеріалах справи достатньо доказів для прийняття законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1  ст.311 КАС України.
VІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
ОСОБА_1 із 07.11.2015 по 12.09.2017 проходив службу у ГУ НП у Вінницькій області, що підтверджується копіями довідки про проходження служби від 19.09.2017.
Згідно з наказом ГУ НП у Вінницькій області №163/ос від 12.09.2017 підполковника поліції ОСОБА_1 , старшого слідчого відділення розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості слідчого відділу Вінницького відділу поліції ГУ НП у Вінницькій області звільнено зі служби в поліції у запас відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) Закону України "Про Національну поліцію" з 12.09.2017.
Відповідно до довідки №5126 від 28.09.2017 ОСОБА_1 з 13.09.2017 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області як пенсіонер та отримує пенсію за вислугою років довічно, а також має статус учасника бойових дій, що підтверджується копією посвідчення НОМЕР_1 .
18.05.2021 в інтересах позивача на адресу ГУ НП у Вінницькій області направлено адвокатський запит стосовно надання інформації про отримання підполковником поліції ОСОБА_1 за час служби в поліції в період із 07.11.2015 по 12.09.2017 включно, тобто по день звільнення, а також здійснення нарахування та виплати доплати за роботу в умовах режимних обмежень.
У відповідь на адвокатський запит ГУ НП у Вінницькій області листом №365/02/13-2021 від 26.05.2021 повідомило представника позивача про те, що ОСОБА_1 за період проходження служби в органах поліції мав допуск до державної таємниці по формі 2 з 2012 по 2016 рік та допуск про формі 3 з 2016 по 2018 рік. Також відповідач надав довідку від 24.05.2021 №913/29/02-2021 про надбавку в умовах режимних обмежень та довідку від 24.05.2021 №914/29/02-2021 про види грошового забезпечення ОСОБА_1 . 
Позивач, вважаючи, що ГУ НП у Вінницькій області протиправно не виплачувало йому за період із 07.11.2015 по 12.09.2017 надбавки за службу в умовах режимних обмежень, звернувся до суду з цим позовом.
VІІ. ПОЗИЦІЯ СЬОМОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО АДМІНІСТРАТИВНОГО СУДУ
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції за такими доводами.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно частин 1 та 4 статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Правові засади організації, та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VІІІ (далі - Закон № 580-VІІІ).
Згідно частини 1 статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Відповідно до статті 60 Закону №580-VIII проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Суспільні відносини, пов`язані з віднесенням інформації до державної таємниці, засекречуванням, розсекречуванням її матеріальних носіїв та охороною державної таємниці з метою захисту національної безпеки України регулює Закон України "Про державну таємницю" від 21.01.1994 № 3855-XI  (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 3855-ХІІ).
Згідно з вимогами частини четвертої статті 22 Закону № 3855-ХІІ допуск до державної таємниці керівникові органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації надається наказом чи письмовим розпорядженням посадової особи, що призначає його на посаду, а у разі, коли орган державної влади, орган місцевого самоврядування, підприємство, установа, організація не підпорядкована іншому органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємству, установі, організації або не належить до сфери їх управління, допуск до державної таємниці надається зазначеному керівникові наказом чи письмовим розпорядженням керівника органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, яка є замовником робіт, пов`язаних з державною таємницею. Керівникам центральних органів виконавчої влади, які призначаються на посаду Кабінетом Міністрів України, до державної таємниці надається розпорядженням Кабінету Міністрів України.
Відповідно до частини 6 ст. 22 Закону України № 3855-XII надання допуску передбачає: визначення необхідності роботи громадянина із секретною інформацією; перевірку громадянина у зв`язку з допуском до державної таємниці; взяття громадянином на себе письмового зобов`язання щодо збереження державної таємниці, яка буде йому довірена; одержання у письмовій формі згоди громадянина на передбачені законом обмеження прав у зв`язку з його допуском до державної таємниці; ознайомлення громадянина з мірою відповідальності за порушення законодавства про державну таємницю.
Відповідно до частини першої статті 23 Закону № 3855-ХІІ залежно від ступеня секретності інформації встановлюються такі форми допуску до державної таємниці: форма 1 - для роботи з секретною інформацією, що має ступені секретності "особливої важливості", "цілком таємно" та "таємно"; форма 2 - для роботи з секретною інформацією, що має ступені секретності "цілком таємно" та "таємно"; форма 3 - для роботи з секретною інформацією, що має ступінь секретності "таємно", а також такі терміни дії допусків: для форми 1 - 5 років; для форми 2 - 10 років; для форми 3 - 15 років.
Статтею 30 Закону №3855-XII визначено, що у разі коли за умовами своєї професійної діяльності громадянин постійно працює з відомостями, що становлять державну таємницю, йому повинна надаватися відповідна компенсація за роботу в умовах режимних обмежень, види, розміри та порядок надання якої встановлюються Кабінетом Міністрів України.
На виконання наведеної норми постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 №414 затверджено Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці (далі - Положення № 414).
У пункті 1 Положення № 414 зазначено, що воно визначає види, розміри і порядок надання компенсації працівникам органів законодавчої, виконавчої та судової влади, органів прокуратури, інших органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, які за умовами своєї професійної діяльності постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю (далі - особи, які працюють в умовах режимних обмежень).
Пунктом 2 вказаного Положення № 414 (в редакції, чинної в спірний період) передбачено, що особам, які працюють в умовах режимних обмежень, установлюється надбавка до посадових окладів (тарифних ставок) залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "особливої важливості", - 20 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "цілком таємно", - 15 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "таємно", - 10 відсотків.
Згідно з п. 5 Положення такими, що постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю, вважаються особи, які за своїми функціональними обов`язками або на час виконання робіт згідно з укладеними договорами займаються розробленням, виготовленням, обліком, зберіганням, використанням документів, виробів та інших матеріальних носіїв державної таємниці, приймають рішення з цих питань або здійснюють постійний контроль за станом захисту державної таємниці.
Відповідно до п. 6 Положення персональний склад осіб, які працюють в умовах режимних обмежень, та розмір надбавки визначаються керівником відповідного органу законодавчої, виконавчої та судової влади, органу прокуратури, інших органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, де працюють ці особи.
Надбавка до посадових окладів (тарифних ставок) виплачується лише за наявності дозволу на провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею, наданого відповідно до законодавства про державну таємницю.
Підпункт 2.9.1 пункту 2.9 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31.12.2007 № 499 (чинної до 13.12.2016, що охоплює спірний період), (далі - Інструкція № 499), кореспондується з приписами вищенаведеного пункту 2 Положення № 414.
Надбавка за службу в умовах режимних обмежень установлюється особам рядового і начальницького складу за займаною посадою наказом про особовий склад на підставі мотивованих рапортів керівників структурних підрозділів, погоджених з режимно-секретним підрозділом (підпункт 2.9.4 пункту 2.9 Інструкції № 499).
Надбавка за службу в умовах режимних обмежень виплачується особі рядового чи начальницького складу з дня призначення на посаду, яку включено до номенклатури посад, що підлягають оформленню на допуск до державної таємниці, але не раніше дня оформлення допуску до державної таємниці (підпункт 2.9.7 пункту 2.9 Інструкції № 499).
06.04.2016 наказом Міністерства внутрішніх справ України № 260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок № 260).
Абзаци 1-4 пункту 7 Порядку № 260 (в редакції, чинної в спірний період) кореспондуються з приписами вищенаведеного пункту 2 Положення № 414.
Абзацами 10, 11 Порядку № 260 передбачено, що надбавка за службу в умовах режимних обмежень установлюється поліцейським за займаною посадою наказом по особовому складу на підставі мотивованих рапортів керівників структурних підрозділів відповідного органу поліції, погоджених з режимно-секретним підрозділом цього органу. Надбавка за службу в умовах режимних обмежень виплачується поліцейським з дня призначення на посаду, яку включено до номенклатури посад, що підлягають оформленню на допуск до державної таємниці, але не раніше дня оформлення допуску до державної таємниці.
Отже, правове регулювання абзаців 10, 11 Порядку № 260 аналогічне підпунктам 2.9.4, 2.9.7 пункту 2.9 Інструкції № 499.
Враховуючи наведені правові норми, суд вважає, що необхідною умовою отримання компенсації у зв`язку з виконанням робіт, які передбачають доступ до державної таємниці, є наявність в особи допуску до державної таємниці (на підставі якого надається доступ до державної таємниці), а також виконання робіт/завдань та/або посадових обов`язків, які вимагають доступу до державної таємниці чи з огляду на поставлені завдання передбачають виникнення необхідності у такому доступі.
Якщо особа отримала у встановленому порядку допуск до державної таємниці, працює, зокрема, в державному органі, і характер умов її праці, з огляду на займану посаду, передбачає режимні обмеження, пов`язані з доступом до державної таємниці, керівник відповідного органу зобов`язаний призначити їй надбавку у розмірі, визначеному Положенням, про що видати відповідний розпорядчий документ.
Факт невиплати надбавки за роботу в умовах режимних обмежень не є і не може бути свідченням невиконання роботи, пов`язаної з доступом до державної таємниці.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.05.2020 у справі №813/2925/18, від  27.05.2020 у  справі №821/146/16. В подальшому аналогічний висновок застосований Верховним Судом у постанові від 28.01.2021 у справі 240/229/20.
Згідно матеріалів справи, позивачеві дійсно надавався доступ до державної таємниці по формі 2 з 2012 по 2016 рік та допуск про формі 3 з 2016 по 2018 рік. 
При цьому відповідачем не надано доказів того, що посади, які займав позивач під час служби в органах поліції, не були безпосередньо пов`язані з виконанням робіт та завдань, пов`язаних з доступом до документів, інших матеріальних носіїв інформації, що становлять державну таємницю. Більше того, відповідач у відзиві сам зазначає, що у період часу з 07.11.2015 по 12.09.2017 ОСОБА_1 походив службу у Вінницькому відділі поліції ГУ НП у Вінницькій області на посадах старшого слідчого відділу Вінницького відділу поліції та старшого слідчого відділення розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості слідчого відділу Вінницького відділу поліції ГУ НА у Вінницькій області і відповідно до своїх функціональних обов`язків мав допуск до державної таємниці.
Отже, судом першої інстанції вірно вказано, що факт отримання позивачем у встановленому порядку допуску до державної таємниці, його робота в державному органі і характер умов його праці, а також займані ним посади, які передбачали режимні обмеження, пов`язані з доступом до державної таємниці, за відсутності доказів протилежного, були підставою для призначення йому надбавки, з видачею відповідного розпорядчого документа.
Доводи відповідача про те, що наявність допуску до державної таємниці у позивача під час проходження служби на відповідних посадах не тягне за собою обов`язку автоматично нарахувати та виплачувати надбавку за роботу в умовах режимних обмежень, є необгрунтованими, оскільки  у  разі коли особа має відповідний доступ до державної таємниці і за умовами своєї професійної діяльності постійно працює з відомостями, що становлять державну таємницю, йому повинна надаватися відповідна компенсація за роботу в умовах режимних обмежень.
Крім того, доводи відповідача про те, що матеріалами справи не підтверджується факт постійної праці позивача з відомостями, що становлять державну таємницю є безпідставними, оскільки за період служби з 07.11.2015 по 12.09.2017 він підготував 17 документів із грифом секретності "Таємно", та в даному випадку поняття "постійно" не залежить від кількості виготовлених позивачем документів (значної або незначної кількості), або часу, витраченого на роботу з такими документами, інформацією, а головним критерієм у даному випадку є наявність відповідного допуску до державної таємниці та практична реалізація права на такий допуск відповідно до функціональних обов`язків посадовою особою - позивачем. Обсяг функціональних обов`язків позивача, пов`язаних з доступом до державної таємниці, не може виконуватися періодично та в незначній кількості. Матеріалами справи підтверджується той факт, що позивач мав допуск до державної таємниці та відповідно до функціональних обов`язків виконував службові обов`язки (роботу), які передбачали наявність такого допуску, та відповідно до нього застосовувалися обмеження, які передбачені для осіб, які мають право на доступ до державної таємниці.
Стосовно посилання скаржника на висновки викладені в постанові Верховного Суду від 07.08.2019 у справі №820/5122/17 колегія суддів зазначає, що суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 242 КАС України), при цьому суд має враховувати останню практику суду.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України не надано суду доказів щодо правомірності ненарахування та невиплати ОСОБА_1 надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період проходження служби з 07.11.2015 по 12.09.2017. 
Відтак наявні правові підстави для задоволення позову шляхом визнання протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Вінницькій області щодо ненарахування та невиплати позивачу надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період проходження служби з 07.11.2015 по 12.09.2017 та зобов`язання Головного управління Національної поліції у Вінницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку за роботу в умовах режимних обмежень за період проходження служби з 07.11.2015 по 12.09.2017.
Стосовно розподілу витрат на правничу допомогу колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.ч. 1, 3  ст. 132 КАС України  судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 59 Конституції України  закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно із ч. 2  ст. 16 КАС України  представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено  Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 № 5076-VI  (далі - Закон № 5076-VI).
Згідно із положеннями  ст. 19 Закону № 5076-VI  видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Частинами другою-третьою  статті 134 КАС України  передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно зі  ст. 30 Закону № 5076-VI  гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до ч. 4  ст. 134 КАС України  для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно із ч. 5  ст. 134 КАС України  розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6  ст. 134 КАС України).
Водночас за змістом вимог ч. 7  ст. 134 КАС України  обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Крім того, згідно із ч. 1  ст. 139 КАС України  при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього  Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч. 7, 9  ст. 139 КАС України  розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє дійти висновку, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, в тому числі витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги та інші документи, що свідчать про витрати сторони, пов`язані із наданням правової допомоги.
Згідно матеріалів справи між позивачем (далі - Клієнт) та адвокатом Герасимчуком Сергієм Петровичем (далі - Адвокат) укладено Договір про надання професійної правничої допомоги № 28/23а/21-а від 12.05.2021 (далі - Договір).
Згідно із п. 1.1 цього Договору Клієнт доручає, а Адвокат приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним Договором.
Пунктом 2.2 Договору Адвокат на підставі звернення Клієнта, приймає на себе зобов`язання з надання наступної правової допомоги:
- надавати усні та письмові консультації з питань захисту прав та інтересів клієнта з приводу невиплати доплати за роботу в умовах режимних обмежень, пов`язаних з допуском до державної таємниці, для врахування при перерахунку пенсії ОСОБА_1 ;
- представляти у встановленому порядку інтереси клієнта в судах всіх рівнів пов`язаних з розглядом даного питання, правоохоронних органах, в тому числі органах Національної поліції, а також в органах державної влади, на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування, органах газопостачальних організацій та органах соціального захисту населення, Міністерстві соціальної політики України з питань захисту прав та інтересів клієнта.
Відповідно до пп. "в" п. 3.1 Договору Клієнт зобов`язаний оплачувати послуги Адвоката в порядку та на умовах, визначених цим Договором.
За змістом п. 4.1 Договору гонорар адвоката погоджується за взаємною угодою сторін та оформляється додатковою угодою (Додаток № 1) до цього Договору, яка є її невід`ємною частиною.
Клієнт погоджується сплатити Адвокату 100% обумовленої суми гонорару в день укладення вказаного Договору або не пізніше 3-х днів після підписання зазначеного Договору.
Згідно з пунктами 1-3 Додатку № 1 до Договору № 28/23а/21-а від 12.05.2021 винагорода за надання правової допомоги згідно з Договором № 28/23а/21-а від 12.05.2021 (далі іменується Гонорар) складає 5000 (п`ять тисяч) грн.
Вказаний Гонорар включає в себе надання юридичних консультацій, підготовку та надання до суду позовної заяви, витребування та збір доказів, представництво в судах. Вказана сума не може бути зменшена.
Акт виконаних робіт Клієнт отримує після остаточного рішення по справі.
Детальним описом робіт (наданих послуг) від 25.06.2021 до Договору № 28/23а/21-а від 12.05.2021 передбачено послуги, які Адвокат надав Клієнту.
Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера № 28/23а/21-а від 12.05.2021 ОСОБА_1  оплатив гонорар адвоката в сумі 5000 грн за надання правничої допомоги на підставі Договору № 28/23а/21-а від 12.05.2021.
Таким чином, витрати позивача в розмірі 5000 грн на професійну правничу допомогу адвоката дійсно мали місце та доводяться належними і допустимим доказами.
При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції, з вказаної суми підлягають виключенню витрати на складання відповіді на відзив, оскільки відповіді на відзив адвокатом до суду не було подано.
Разом з тим судом першої інстанції вірно враховано, що предмет спору в цій справі не є складним, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність оформлених процесуальних документів не є значними.
Відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстнації, що заявлений до відшкодування розмір витрат позивача на правничу допомогу неспівмірний зі складністю справи та непропорційний предмету спору.
При цьому суд зауважує, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Однак суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 у справі №362/3912/18 та від 30.09.2020 у справі № 201/14495/16-ц та вірно враховані судом першої інстанції.
Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи, оскільки надані стороною докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 02.07.2020 у справі №362/3912/18 та від 31.07.2020 у справі № 301/2534/16-ц.
Відтак, беручи до уваги предмет спору, складність справи, її значення для позивача та обсяг адвокатських послуг, що був необхідним для захисту інтересів позивача в суді у зв`язку з розглядом цієї справи, враховуючи заперечення відповідача щодо розміру витрат позивача на правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що витрати на правову допомогу, на відшкодування яких у позивача виникло право за результатами розгляду цієї справи, підлягають зменшенню та на користь позивача належить присудити витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн.
При цьому доводи скаржника про те, що позивач ОСОБА_1 являється кваліфікованим адвокатом (свідоцтво про прав на заняття адвокатською діяльністю №000528) та здійснює свою діяльність за адресою такою ж як і його представник жодним чином не спростовують факту надання позивачу правової допомоги, яке підтверджується матеріалами справи.
VІІІ. ВИСНОВОК ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи відсутність підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, то підстав для зміни розподілу судових витрат немає.
Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Вінницькій області залишити без задоволення, а  рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
          
Головуючий	 	 	Ватаманюк Р.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Капустинський М.М.    Смілянець Е. С.