Справа № 351/2458/19 
Провадження № 22-ц/4808/176/22 
Головуючий у 1 інстанції КАЛИНОВСЬКИЙ М.М. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 лютого 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючої                 Пнівчук О.В.
суддів:                 Бойчука І.В., Фединяка В.Д.
секретаря         Пацаган В.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Снятинського районного суду від 30 січня 2020 року, у складі судді Калиновського М.М., у справі за позовом ОСОБА_3 до  ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки і піклування Снятинської РДА про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дітей та визначення місця проживання дітей,
в с т а н о в и в :
У жовтні 2019 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки і піклування Снятинської РДА про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дітей та визначення місця проживання дітей.
Свої вимоги мотивував тим, що 05 травня 2001 року він зареєстрував шлюб із відповідачкою. Від даного шлюбу у них народилось двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Осільки спільне життя з відповідачкою не склалося, фактично сім`я припинила своє існування, діти проживають біля нього та знаходиться на його утриманні, просив шлюб розірвати, стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання доньок ОСОБА_4 та ОСОБА_7 у розмірі 1/3 частини з усіх видів доходів відповідачки щомісяця на двох дітей, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожного з них та визначити місце проживання дітей з ним.
Заочним рішенням Снятинського районного суду від 30 січня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено.
Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 05 травня 2001 року Бережанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, а/з №42 розірвано.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітніх доньок: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), на двох дітей, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 30.10.2019 року і до досягнення дітьми повноліття.
Визначено місце проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 біля батька ОСОБА_3 .
Рішення в частині стягнення аліментів допущено до негайного виконання.
Вирішено питання судових витрат.
Ухвалою Снятинського районного суду від 27 серпня 2021 року поновлено відповідачці ОСОБА_1 строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Снятинськогго районного суду від 30 січня 2020 року. У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Снятинського районного суду 30 січня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_3  до  ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки і піклування Снятинської РДА про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дітей та визначення місця проживання дітей відмовлено.
       Не погоджуючись з рішенням суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дітей та визначення місця проживання дітей, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що рішення постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
       Вказує, що суд формально поставився до розгляду питання про визначення місця проживання дітей, оскільки позивач скориставшись відсутністю відповідачки на території України, що було зумовлено необхідністю заробітку коштів в Італії для потреб сім`ї, пред`явив позов із зазначенням обставин, які не відповідають дійсності.
       Зазначив, що сторони по справі, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та їхні діти проживають разом в одному господарстві в АДРЕСА_1 . Будь-якого спору щодо визначення місця проживання їх дітей не має, оскільки вони проживають в одному господарстві і знаходяться на утриманні матері ОСОБА_1 .
       Апелянт вважає, що при розгляді спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Суд може і не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини.
       Представник апелянтки просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову в частині позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дітей та визначення місця проживання дітей відмовити.
       Правом на подачу відзиву ОСОБА_3 не скористався.
У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_10 (в режимі відеокнференцзв`язку) підтримали доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.
Позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_11 (в режимі відеокнференцзв`язку) заперечили вимоги апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.
Представник органу опіки та піклування Заболотівської селищної ради Качмарська Н.М. заперечила вимоги апеляційної скарги та зазначила про доцільність залишення дітей проживати разом з батьком.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
У відповідності до положень ч.1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`сованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Судове рішення вищезазначеним вимогам відповідає.
Постановляючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дітей та визначення їх місця проживання, суд першої інстанції виходячи із принципів рівності батьків у питаннях виховання дітей та якнайкращого забезпечення інтересів дітей, враховуючи конкретні обставин по справі, дійшов висновку визначити місце проживання неповнолітніх дітей з батьком ОСОБА_3 та стягнути з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивача аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів доходів.
               З таким висновком погоджується колегія суддів з огляду на наступне.
               З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та відповідачкою 05.05.2001року , зареєстровано шлюб що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_1 . 
       Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дочок: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
       Встановлено, що між сторонами як подружжям протягом останніх років спільне життя не склалося.
       Позивач ОСОБА_3 є священнослужителем, а відповідачка ОСОБА_12 протягом тривалого часу працює в Італії. 
       Сторони разом із дітьми зареєстровані в АДРЕСА_1 , однак за вказаною адресою станом на час розгляду справи проживає позивач разом із дітьми, натомість відповідачка ОСОБА_1 через конфліктні ситуації що мають місце в сім`ї вимушена проживати в м. Бережани Тернопільської області. 
       Позивач, посилаючись на те, що будинковолодіння, у якому він проживає, належить його матері, категорично заперечує щодо проживання ОСОБА_1 у даному будинку та не заперечив що у приміщенні літньої кухні, (яка знаходиться на подвір`ї будинку) тимчасово проживала відповідачка відключено газопостачання. Вказані обставини, зокрема підтверджені також листом ОСОБА_13 від 01.12.2020 року (а.с.234).
       У зв`язку з обставинами що склалися між сторонами виник спір щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей. 
       Так, згідно висновку органу опіки і піклування Снятинської РДА від 23.12.2019 року, орган опіки і піклування дійшов висновку за доцільне залишити дітей проживати разом із батьком ОСОБА_3 .
       Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов сім"ї ОСОБА_3 , який мешкає за адресою АДРЕСА_1 , встановлено, що у вказаному будинковолодінні проживає позивач ОСОБА_3 разом із своєю матір`ю ОСОБА_14 та неповнолітніми дочками ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , відповідачка ОСОБА_1 1977 р.н. зареєстрована в АДРЕСА_1 , але не проживає за вказаною адресою з травня 2019 року (а.с.10). 
       Із наданих Заболотівським ліцеєм характеристик на неповнолітніх ОСОБА_4 (ученицю 8 класу) та ОСОБА_7 (ученицю 3 класу) вбачається, що мати дітей ОСОБА_1 від травня 2019 року участі у вихованні дітей не приймає, оскільки перебуває за кордоном та приїжджає в Україну на короткий період, тому вся турбота про дітей лягла на батька ОСОБА_3 (а.с. 40-41).
       Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. 
       Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. 
       Згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
       Пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
       Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.
       Відповідно до частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.        Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.        
Статтею 160 СК України передбачено, що         місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.  Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
       Відповідно до частини першої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
       Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
       Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору, зокрема, щодо її місця проживання.
       Таким чином, з досягненням віку десяти років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання.
       Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
       Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (дата підписання - 25 січня 1996 року, дата набрання чинності для України - 01 квітня 2007 року) під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.
       З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.        
       Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначенні інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.
       Так, Верховний Суд, у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17 (провадження № 61-44369св18) про позбавлення батьківських прав, аналізуючи положення: частин першої та другої статті 171 СК України, дійшов висновку про те, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї і що дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору, зокрема, щодо її місця проживання; статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю; статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей про те, що під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.
       Оскільки судом першої інстанції у даній справі ухвалено заочне рішення, то апеляційним судом надано можливість неповнолітнім дітям ОСОБА_4 та ОСОБА_5 висловити свою думку щодо визначення їх місця проживання.
       Так, неповнолітня ОСОБА_4 , яка, як дитина, яка досягла чотирнадцяти років, відповідно до положень ч.3 ст. 160 СК України самостійно визначає своє місце проживання, категорично визначила місце свого проживання виключно з батьком ОСОБА_3 , натомість ОСОБА_5 , якій виповнилось десять років, виявила прихильність до обох батьків та бажає проживати як з батьком так і з матір`ю.
       З огляду на встановлені обставини в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що станом на даний час наявні підстави для визначення місця проживання дітей з батьком ОСОБА_3 , оскільки таке буде відповідати як найкращому забезпеченню їх інтересів. 
       Відтак, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду в частині визначення місця проживання дітей.
       Положеннями ст. 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття.
       Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку.
       В силу дії ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
       За приписами ч. 2 ст. 182 цього кодексу мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.
       Оскільки діти залишаються на проживанні та утриманні позивача ОСОБА_3 , відповідачка не представила суду будь-яких доказів щодо надання нею коштів позивачу на утримання дітей, то обґрунтованим є рішення суду першої інстанції про стягнення з неї аліментів на утримання дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно.       
       Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
       За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
       Оскаржуване рішення постановлено з дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованості висновків суду не спростовують, а тому підстави для його скасування відсутні.
       Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-383, 390 ЦПК України, суд, 
п о с т а н о в и в:
       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Снятинського районного суду від 30 січня 2020 рокубез зміни.
       Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
Повний текст постанови складено 01 березня 2022 року.

       Головуюча                                                                О.В. Пнівчук
       Судді:                                                                        І.В. Бойчук
                                                                                       В.Д. Фединяк