Ухвала
Іменем України
 
28 грудня 2021 року
м. Київ       
справа № 753/22239/17
провадження № 51-5553 ск 21
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого         ОСОБА_1 ,
суддів:                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 26 квітня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року у кримінальному провадженні щодо перегляду за нововиявленими обставинами вироку Апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2004 року щодо нього, 
встановив:
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26 квітня 2021 року залишено без задоволення заяву адвоката ОСОБА_5 – захисника ОСОБА_4 про перегляд вироку Апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2004 року за нововиявленими обставинами.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишено без задоволення, а ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 26 квітня 2021 року -без змін.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанцій і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. В обґрунтування зазначає, що суди попередніх інстанцій відмовляючи в задоволенні заяви про перегляд вироку щодо нього за нововиявленими обставинами не перевірили всі обставини справи, не навели належне обґрунтування та передбачені законодавством підстави для відмови у задоволенні заяви. На переконання засудженого, судові рішення суперечать принципам законності та верховенства права, постановлені з порушенням ст. 94 КПК України, оскільки суди не надали оцінки доказам, що були зібрані під час його незаконного затримання та безпідставно покладені в основу вироку. Окрім цього, засуджений посилається, шляхом їх цитування, на порушення пунктів 2, 7 ч. 2 ст. 412 КПК України.
Перевіривши касаційну скаргу, долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно з ч. 2 ст. 419 КПК України, при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Вказаних вимог закону судами першої та апеляційної інстанцій дотримано в повному обсязі.
Порядок здійснення провадження за нововиявленими обставинами врегульований главою 34 КПК України, у якій наведений вичерпний перелік нововиявлених обставин, за наявності яких можуть бути переглянуті судові рішення, що набрали законної сили.
Так, відповідно до частини 2 статті 459 КПК України нововиявленими обставинами визнаються: штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути; інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.
У пунктах 4, 5 частини 2 статті 462 КПК України визначено, що у заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами зазначаються обставини, що могли вплинути на судове рішення, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою, під час судового розгляду, обґрунтування з посиланням на обставини, що підтверджують наявність нововиявлених обставин, та зміст вимог особи, яка подає заяву до суду.
Разом з цим, тлумачення термінів «нововиявлені обставини», «обставини», що вживаються у ст. 459 КПК України, має здійснюватися в системному зв`язку з іншими положеннями КПК України, у першу чергу зі ст. 91 цього Кодексу, яка визначає обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Таким чином, системне тлумачення положень ст. 459, пунктів 4, 5 ст. 462, ст. 91 КПК України вказує на те, що перегляд судових рішень, які набрали законної сили, за нововиявленими обставинами є екстраординарною процедурою перегляду судових рішень, що має місце у виняткових випадках, коли після завершення розгляду кримінальної справи у звичайному порядку (в судах першої, апеляційної і касаційної інстанцій) виявлені обставини, які мають такі ознаки: 
1) вони об`єктивно існували на момент ухвалення відповідних судових рішень, але не були відомі та не могли бути відомі суду й особі, яка звертається із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами, під час судового провадження, і стали відомі вже після ухвалення відповідного судового рішення; 
2) вони перебувають в органічному зв`язку з елементами предмета доказування в кримінальному провадженні, тобто вони можуть мати значення для оцінки або безпосередньо обставин, які підлягають доказуванню, або доказів, покладених в основу судового рішення; 
3) вони мають істотне значення, оскільки самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.
За змістом статей 459 – 467 КПК України, процедура перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами за своєю правовою природою не є повторним розглядом справи по суті, повторною апеляцією чи касацією, вона не передбачає нового встановлення фактичних обставин кримінального провадження та усунення суперечностей у доказах. У цьому випадку суд не розглядає обвинувачення по суті, а лише перевіряє наявність передбачених у ч. 2 ст. 459 КПК України обставин, на які учасники судового провадження посилаються як на нововиявлені, та надає оцінку тому, чи могли вказані обставини, що не були відомі суду на час розгляду справи, вплинути на правильність рішення суду, яке належить переглянути. 
Предметом судового розгляду в порядку провадження за нововиявленими обставинами виступає не обвинувальний акт, а судове рішення, зокрема вирок суду, що набрав законної сили, яким установлено наявність чи відсутність винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй злочину.
За приписами статей 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Зокрема, як слідує із рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Праведная проти Росії» (заява № 69529/01, пункти 27-28) та рішення у справі «Попов проти Молдови» № 2 (заява № 19960/04, пункт 46), процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду.
Як, неодноразово наголошував у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини (рішення у справі «Брумареску проти Румунії», заява N 28342/95, пункт 61, рішення у справі «Желтяков проти України», заява № 4994/04, пункт 42, рішення у справі «Христов проти України», заява № 24465/04, пункт 33), що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.
Принцип правової (юридичної) визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення у справі «Рябих проти Росії», заява N 52854/39, пункт 52, у справі «Желтяков проти України», заява № 4994/04, пункт 43).
Як слідує із копії ухвали суду першої інстанції, вироком Апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2004 року ОСОБА_4 засуджено за вчинення злочинів передбачених ч. 2 ст. 17, ч. 3 ст. 142; ч. 2 ст. 17, ч. 3 ст. 215-3; ч. 2 ст. 17, п. п. «а», «г», «ж», «з», «і» ст. 93;
ч. 2 ст. 17, п. п. «г», «з» ст. 93; п. п. «а», «в», «ж», «з», «і» ст. 93»; ч. 3 ст. 215-3; ч. 3 ст. 142; ч. 2 ст. 145; ст. 69; ст. 190-1 КК України (1960 року), ч. 1 ст. 15, ч. 4, ст. 187; ч. 1 ст. 263 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією особистого майна.
Ухвалою Верховного Суду України від 24 травня 2005 року вказаний вирок щодо ОСОБА_4 в частині засудження за ст. 69 КК України (1960 року) скасовано та справу закрито. Перекваліфіковано його дії за одним з епізодів обвинувачення 
з ч. 2 ст. 17, ч. 3 ст. 142; ч. 2 ст. 17, ч. 3 ст. 215-3; ч. 2 ст. 17, п. п. «а», «з», «і» ст. 93 КК України (1960 року) на ч. 1 ст. 17, ч. 3 ст. 142, ч. 1 ст. 17, ч. 3 ст. 215-3; 
ч. 1 ст. 17, п. п. «а», «з», «і» ст. 93 КК України (1960 року), призначено покарання за кожне з цих діянь та ухвалено вважати ОСОБА_4 засудженим на підставі ст. 42 КК України (1960 року) за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 17,
ч. 3 ст. 142; ч. 2 ст. 17, ч. 3 ст. 215-3; ч. 2 ст. 17, п. п. «а», «г», «ж», «з», «і» ст. 93; ст. 190-1; п. п. «а», «в», «ж», «з», «і» ст. 93; ч. 3 ст. 215-3; ч. 2 ст. 145; ч. 3 ст. 142; 
ч. 1 ст. 17, ч. 3 ст. 142; ч. 1 ст. 17, ч. 3 ст. 215-3; ч. 1 ст. 17, п. п. «а», «г», «з» ст. 93 КК України (1960 року), ч. 1 ст. 15, ч. 4 ст. 187; ч. 1 ст. 263 КК України, до остаточного покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.
Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Петухов проти України» від 
21 жовтня 2010 року встановлено порушення Україною статей 3, 13, пунктів 1 та 3 статті 5 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод.
За наслідками розгляду заяви ОСОБА_4 про перегляд вироку Апеляційного суду міста Києва від 3 грудня 2004 року та ухвали колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 24 травня 2005 року з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушень міжнародних зобов`язань під час вирішення справи судом, постановою Верховного Суду України від 16 травня 2011 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_4 про скасування вироку Апеляційного суду міста Києва від 3 грудня 2004 року та ухвали колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 24 травня 2005 року.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 08 липня 2020 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_4 про перегляд вироку Апеляційного суду міста Києва від 3 грудня 2004 року, ухвали колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 24 травня 2005 року та постанови Верховного Суду України від 16 травня 2011 року з підстав встановлених рішенням Європейського суду з прав людини від 12 березня 2019 року (заява № 41216/13) у справі «Петухов проти України № 2» порушень Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом, а саме вимог через відсутність належної медичної допомоги, доступної заявнику, під час тримання його під вартою, а також у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити.
Разом з цим, Великою Палатою Верховного Суду констатовано, що будь-яких порушень права заявника на справедливий суд (статті 6 Конвенції) з боку національних судів Європейським судом з прав людини не встановлено, у зв`язку із чим повторний розгляд справи не може бути адекватним способом поновлення прав заявника, порушення яких визнано рішенням Європейського суду з прав людини, оскільки такі порушення не є наслідком судових рішень, ухвалених на національному рівні, про скасування яких звернувся заявник та його захисники (пункти 64-65 вказаної постанови).
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що нововиявленою обставиною адвокат ОСОБА_7 вказувала те, що рішення міжнародної судової установи, юрисдикція якої визнана Україною, та рішення національних судів, які набрали законної сили, вказують, що вироком суду, за яким ОСОБА_4 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, невірно встановлена дата початку відбування покарання, а отже на необхідність перегляду вироку Апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2004 року, яким ОСОБА_4 засуджено на підставі протоколу затримання підозрюваного від 09 червня 2001 року, складеного слідчим ОСОБА_8 о 19 год 30 хв. у приміщенні Мінського РУ ГУМВС України у м. Києві, проте він не відповідає матеріалам кримінальної справи, де містяться відомості про затримання ОСОБА_4 у м. Харків на квартирі 
ОСОБА_9 та вилучення в нього особистих документів співробітниками Комінтернівського РВ ХГУ УМВС України у Харківській області 05 червня 2001 року. Час, місце, підстави затримання, відомості про осіб, які здійснили затримання, місце тримання у цей період у справі відсутні. Доступу до адвоката у цей період часу він не мав. 08 червня 2001 року ОСОБА_4 було допитано як свідка, а лише 
09 червня 2001 року його було доставлено до міста Києва, де був складений протокол затримання. Проте, Апеляційний суд м. Києва проігнорував заяви ОСОБА_4 відносно його свавільного затримання працівниками міліції Комінтернівського РВ з 05 по 09 червня 2001 року, під час якого, як він стверджував, до нього застосовувались тортури та катування, внаслідок чого він обмовив себе у скоєнні тяжких злочинів, але про які йому було відомо, а також про ненадання йому правової допомоги адвокатом ОСОБА_10 , тобто відсутності доступу до адвоката. Між тим, визнання Апеляційним судом м. Києва у судовому розгляді справи факту незаконного затримання ОСОБА_4 у м. Харкові, катувань, порушення його права на захист під час збирання доказів, мали призвести до визнання доказів недопустимими та його виправдання, а тому вирок Апеляційного суду м. Києва від 
03 грудня 2004 року постановлений з порушенням ст. 29 Конституції України та норм міжнародного права, зокрема статей 1, 5 та 6 Конвенції та практики Суду. 
На думку адвоката ОСОБА_7 , не досліджені та не визнані Апеляційним судом 
м. Києва обставини незадокументованого затримання ОСОБА_4 з 05 або 06 червня по 09 червня 2001 року, визнані ухвалою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 01 червня 2017 року, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 18 липня 2017 року, на підставі рішення «Петухов проти України» від 21 жовтня 2010 року є нововиявленою обставиною, передбаченою п. 5 ч. 2 ст. 459 КПК України та підставою для перегляду вироку Апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2004 року.
Перевіривши наведені обставини, суд першої інстанції встановив відсутність достатніх та ґрунтовних підстав, які б дозволяли дійти висновку про наявність підстав для скасування за нововиявленими обставинами вироку Апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2004 року, оскільки обставина, на яку посилається сторона захисту була відома ще у 2004 році під час розгляду справи, а тому залишив без задоволення заяву адвоката ОСОБА_7 про перегляд вказаного вироку за нововиявленими обставинами.
Здійснюючи перегляд ухвали суду першої інстанції від 26 квітня 2021 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , апеляційний суд належним чином перевірив її доводи, надав на них змістовні відповіді з наведенням відповідних аргументів, при цьому погодився із висновками місцевого суду, що обставини, на які посилалась адвокат ОСОБА_5 , не є нововиявленими у розумінні ст. 459 КПК України.
Колегія суддів Верховного Суду погоджується із такими висновками судів першої та апеляційної інстанції, вважає їх вірними, оскільки обставини, наведені в заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, були відомі, як ОСОБА_4 , так і Апеляційному суду м. Києва під час ухвалення вироку щодо нього, що підтверджує адвокат ОСОБА_5 у своїй заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. За змістом оскаржуваних судових рішень, адвокат 
ОСОБА_5 у заяві посилалась на те, що Апеляційний суд м. Києва проігнорував заяви ОСОБА_4 відносно його свавільного затримання працівниками міліції Комінтернівського РВ з 05 по 09 червня 2001 року, під час якого, як він стверджував, до нього застосовувались тортури та катування, внаслідок чого він обмовив себе у скоєнні тяжких злочинів, але про які йому було відомо, а також про ненадання йому правової допомоги адвокатом ОСОБА_10 , тобто відсутності доступу до адвоката. При цьому, у касаційній скарзі не йдеться про неправильність викладення у оскаржуваних судових рішеннях доводів заяви адвоката ОСОБА_5 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. 
Разом з цим, на переконання касаційного суду, обґрунтування заяви адвоката ОСОБА_5 про перегляд вироку Апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2004 року за нововиявленими обставинами свідчить про незгоду з оцінкою доказів, покладених в основу вироку щодо ОСОБА_4 , вимогу їх переоцінити, а також спробу домогтися повторного розгляду кримінального провадження по суті щодо засудженого, що не відповідає меті інституту перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами.
Також колегія суддів зауважує, що вказівки засудженого на штучне створення доказів його винуватості не підтверджено належними засобами доказування, зокрема обвинувальним вироком, який набрав законної сили, а самі доводи в цій частині є абстрактними, оскільки зі змісту касаційної скарги не можливо ідентифікувати, який конкретно доказ чи їх сукупність були штучно створені та покладені в основу вироку, та при цьому мали вагоме значення для засудження ОСОБА_4 .
Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про нібито порушення судами вимог ст. 94 КПК України, що полягають у ненаданні оцінки доказам покладеним в основу вироку, є безпідставними, оскільки в межах процедури перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами суд не розглядає обвинувачення по суті, під час якого здійснюється оцінка доказів відповідно до ст. 94 КПК України, натомість суд перевіряє наявність передбачених у ч. 2 ст. 459 КПК України обставин, на які учасники судового провадження посилаються як на нововиявлені, та надає оцінку тому, чи могли вказані обставини, що не були відомі суду на час розгляду справи, вплинути на правильність рішення суду, яке належить переглянути.
Також, неприйнятними є доводи касаційної скарги про необхідність відновлення попереднього юридичного стану заявника шляхом повторного розгляду справи, включаючи відновлення провадження у справі, з посиланням на ч. 3 ст. 10 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», оскільки вказані положення закону можуть бути застосовані судом лише в межах інституту перегляду судових рішень за виключними обставинами, за умови, що таке провадження здійснюється з підстави передбаченої п. 2 ч. 3 ст. 459 КПК України - встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом, та відноситься до виключних повноважень Великої Палати Верховного Суду.
Разом з цим, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Петухов проти України» від 21 жовтня 2010 року та у справі «Петухов проти України № 2» від 
12 березня 2019 року, відповідно до положень ч. 3 ст. 459 КПК України були підставами для перегляду за виключними обставинами вироку Апеляційного суду 
м. Києва від 03 грудня 2004 року і ухвали колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 24 травня 2005 року, та не можуть бути нововиявленими обставинами.
Окрім цього, у касаційній скарзі засуджений наводить цитати положень пунктів 2, 7 ч. 2 ст. 412 КПК України, при цьому будь-яких конкретних аргументів з посиланням на матеріали кримінального провадження не вказує, що робить їх беззмістовними та не тягне для Суду обов`язку перевіряти ці посилання. 
Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає, що оскаржувані ухвали судів першої та апеляційної інстанції за своєю формою та змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, узгоджуються із усталеною практикою Європейського суду з прав людини та Верховного Суду. 
Таким чином у касаційній скарзі не наведено доводів, які би свідчили, що в цьому провадженні були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, не встановлено такого і Судом.
З урахуванням викладеного, Верховний Суд вважає, що з касаційної скарги 
ОСОБА_4 та доданих до неї документів не вбачається підстав для її задоволення, а томуу відкритті касаційного провадження слід відмовити на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд  
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Святошинського районного суду 
м. Києва від 26 квітня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 
21 вересня 2021 року у кримінальному провадженні щодо перегляду за нововиявленими обставинами вироку Апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2004 року щодо нього.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                   ОСОБА_3