УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
31 січня 2022 року
м. Київ
справа № 334/1632/20
провадження № 51-4901 ск 21
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого         ОСОБА_1 ,
суддів:                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 
22 вересня 2021 року щодо останнього, 
встановив:
Вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2021 року, залишеним без змін ухвалою Запорізького апеляційного суду від 22 вересня 
2021 року,  ОСОБА_5 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 
ст. 185 КК України на строк 2 роки; за ч. 3 ст. 185 КК України на строк 4 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Цивільний позов ОСОБА_6 про стягнення матеріальної шкоди залишено без розгляду. 
Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він повторно, 
20 січня 2020 року, близько 02 год 50 хв., діючи з корисливих мотивів, знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , біля приміщенні станції «ШМД № 5», переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, з підвіконня службового кабінету, розташованого на першому поверсі, через відчинене вікно, таємно викрав майно ОСОБА_6 на загальну суму 2 800 грн, чим спричинив потерпілій матеріальну шкоду на вказану суму. 
Крім того, повторно, 21 лютого 2020 року, діючи з корисливих мотивів, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , переконавшись у тому, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом злому захисної металевої решітки вікна та віджиму хвіртки, проник до квартири АДРЕСА_2 , яка розташована на першому поверсі вказаного будинку, звідки таємно викрав майно ОСОБА_7 на загальну суму 
6 997 грн, чим спричинив потерпілій матеріальну шкоду на вказану суму.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить ухвалу суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. В обґрунтування зазначає, що переглядаючи вирок, апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_5 є людиною з інвалідністю, у нього погано функціонує права рука, а також його каяття. 
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості  ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, та кваліфікацію дій за ч. 2 та ч. 3 ст. 185 КК Україниу касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи касаційної скарги щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість є необґрунтованими.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що захисник порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначенняпокарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. 
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Зі змісту положень статей 418-419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу.
Вказаних вимог закону апеляційним судом дотримано в повному обсязі.
Так, при призначенні ОСОБА_5 покарання місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, з яких злочин, передбачений ч. 3 
ст. 185 КК України, відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким, особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, має постійне місце проживання, не одружений, офіційно не працевлаштований, не перебуває на диспансерному обліку в наркологічному та психіатричному диспансерах, свою вину в вчиненні вказаних кримінальних правопорушеннь не визнав, матеріальна шкода відшкодована частково, шляхом повернення викраденого майна. Також, судом прийнято до уваги, відсутність обставин, які пом`якшують і обтяжують покарання, та думку потерпілої ОСОБА_6 .
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання в межах санкцій ч. 2 та ч. 3 ст. 185 КК України, та на підставі ч. 1 ст. 70 КК України остаточно визначив покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, оскільки саме таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
З таким рішенням слушно погодився й суд апеляційної інстанції, який належно перевірив доводи апеляційної скарги обвинуваченого, надав на них вичерпні відповіді та навів в ухвалі достатні мотиви, з яких апеляційну скаргу визнав необґрунтованою.
Так, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції виконав вимоги статей 50, 65 КК України в повній мірі, встановив належним чином і врахував всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання, та прийшов до обґрунтованого висновку, що виправлення і перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо лише з призначенням йому остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 
4 роки. Підстави для призначення ОСОБА_5 більш м`якого покарання відсутні.
Із вказаними висновками погоджується і суд касаційної інстанції, оскільки призначене ОСОБА_5 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним вчиненим протиправним діянням і не може вважатися явно несправедливим через його суворість.
При цьому колегія суддів Верховного Суду вважає неспроможними доводи касаційної скарги про не врахування судом апеляційної інстанції каяття засудженого з огляду на таке.
За сталою практикою Верховного Суду, розкаяння передбачає, окрім визнання собою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. 
Щире каяття – це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.
Як слідує зі змісту наданих судових рішень, ОСОБА_5 під час усього провадження у судах першої та апеляційної інстанції заперечував факт вчинення ним кримінальних правопорушень, заподіяну кримінальними правопорушеннями шкоду в повному обсязі не відшкодував, що свідчить про відсутність щирого каяття.
Що стосується твердження захисника про не врахування судом апеляційної інстанції стану здоров`я засудженого, то таке є неспроможним, та спростовується змістом оскаржуваної ухвали, в якій зазначено, що наведені обставини не дають підстав для пом`якшення призначеного покарання.
Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для скасування або зміни оскаржуваної ухвали у касаційній скарзі не наведено, та Судом не встановлено. 
З урахуванням викладеного, Верховний Суд вважає, що обґрунтування касаційної скарги не містить належних доводів, які викликають необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 22 вересня 2021 року щодо останнього. 
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                   ОСОБА_3