ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/16904/19                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Добрянська Я.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  24 грудня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача                    Глущенко Я.Б., 
суддів                                                            Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т.
секретаря                                                  Строяновської О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СІЕЙЧЕС УКРАЇНА» до Офісу великих платників податків Державної податкової служби   про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, за апеляційною скаргою Центрального міжрегіонального управління Державної податкової служби по роботі з великими платниками податків на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 серпня 2021 року, -

У С Т А Н О В И В:
Товариство з обмеженою відповідальністю «СІЕЙЧЕС УКРАЇНА» (далі - позивач, ТОВ «СІЕЙЧЕС УКРАЇНА») звернулось у суд з позовом до Офісу великих платників податків Державної податкової служби   (далі - відповідач, апелянт) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.
Рішенням Окружного адміністративного суду від 27 серпня 2021 року позов задоволено.
Не погоджуючись із рішенням суду, Центральне міжрегіональне управління Державної податкової служби по роботі з великими платниками податків подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.     
На обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт зазначає, що позивачем здійснено безпідставне документальне оформлення нереальних господарських операцій з одержання (купівлі) товарно-матеріальних цінностей.  
У відзиві на апеляційну скаргу позивач наголошує, що рішення суду першої інстанції прийнято із правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу потрібно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції     - скасувати в частині, виходячи з такого.
Судом установлено, що 17 квітня 2019 року Офісом великих платників податків ДФС прийнято наказ №862 «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «СІЕЙЧЕС УКРАЇНА». Метою проведення перевірки є дотримання вимог податкового законодавства України по взаємовідносинах з ТОВ «ЛАУР АГРОТРЕЙД» за березень 2016 року - показників декларації з податку на додану вартість та за 2016 рік - показників фінансової звітності з їх відображенням у декларації з податку на прибуток підприємств.
19 квітня 2019 року було видано направлення №389 на проведення з 19 квітня 2019 року документальної позапланової виїзної перевірки тривалістю 15 робочих днів.
У подальшому інспектором зроблено запити про надання документів №1 від 24 квітня 2019 року, №1.1 від 02 травня 2019 року, №1.2. від 07 травня 2019 року, які були отримані уповноваженим представником позивача Крамною О.В. 24 квітня 2019 року, 02 травня 2019 року, 07 травня 2019 року.
У зв`язку із ненаданням позивачем запитуваних оригіналів документів та регістрів бухгалтерського обліку, контролюючим органом складено акти від 02 травня 2019 року  №105/28-10-41-01/35704808, від 07 травня 2019 року №107/28-10-41-01/35704808, від 13 травня 2019 року №112/28-10-41-01/35704808, які вручені уповноваженому представнику позивача. На вказаних актах міститься відмітка про те, що ТОВ «СІЕЙЧЕС УКРАЇНА» не допустило до перевірки інспектора Громову С.В., при цьому остання ухилилася від складення і підписання акту про недопуск до перевірки 19 квітня 2019 року. Також зазначено про те, що позивачем оскаржується до суду законність наказу про призначення перевірки, у зв`язку із чим відсутній факт ненадання документів.
За наслідками перевірки відповідачем складено акт від 21 травня 2019 року №1432/28-10-41-01/35704808 «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «СІЕЙЧЕС УКРАЇНА» з питань дотримання вимог податкового законодавства України по взаємовідносинах з ТОВ «ЛАУР АГРОТРЕЙД» за березень 2016 року - показників декларації з ПДВ та за 2016 рік -    показників фінансової звітності з їх відображенням у декларації з податку на прибуток підприємств».
У ході перевірки контролюючому органу не були надані первинні документи та регістри бухгалтерського обліку за період з 01 березня 2016 року по 31 березня 2016 року, про що контролюючим органом складено акти від 02 травня 2019 року №105/28-10-41-01/35704808, від 07 травня 2019 року №107/28-10-41-01/35704808, від 13 травня 2019 року №112/28-10-41-01/35704808, згідно з якими позивачем не надано складських документів на товар, карток аналізу товару (форма №74), сертифікати якості товару, а також зазначені недоліки в оформленні товарно-транспортних накладних (далі - ТТН).
Згідно з актом перевірки позивачем порушено:
1) підпункт     134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено завищення від`ємного значення об`єкту оподаткування податком на прибуток в сумі 279006 грн, у тому числі:
- І квартал 2016 року на суму 279006 грн;
- І півріччя 2016 року на суму 279006 грн;
- ІІІ квартали 2016 року у сумі 279006 грн;
- рік 2016 у сумі 279006 грн.
2) пункт     198.1, пункт     198.2, пункт   198.3, пункт 198.6 статті 198, пункт   200.1 статті 200 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено суму податкового кредиту (від`ємного значення) в сумі 55801 грн, у тому числі:
- за березень 2016 року в сумі 55801 грн.
Абзац в) пункту     200.4 статті 200 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду:
-          за березень 2016 року в сумі 55801 грн.
3) пункт     85.2 статті 85 Податкового кодексу України, внаслідок чого посадовим (службовим) особам контролюючих органів не надано документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки.
13 червня 2019 року Офісом Великих платників податків ДФС винесено податкові повідомлення-рішення:
- №0003484101 про застосування штрафних санкцій у розмірі 510 грн;
- №0003494101 про зменшення суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 279006,00 грн.
Не погоджуючись із висновками, викладеними в акті перевірки та винесеними за її результатами податковими повідомленнями-рішеннями, 27 червня 2019 року ТОВ «СІЕЙЧЕС УКРАЇНА» звернулось до відповідача зі скаргою.
Рішенням від 22 серпня 2019 року №40526/6/99-99-11-04-02-25 Державною фіскальною службою України залишено без змін податкові повідомлення-рішення Офісу Великих платних податків ДФС від 13 червня 2019 року №0003484101, №0003494101, а скаргу - без задоволення.
Позивач, уважаючи вищезазначені податкові повідомлення-рішення відповідача протиправними, звернувся з позовом до суду. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що висновки контролюючого органу стосовно порушень позивача при роботі з контрагентом зроблені відповідачем виключно на припущеннях, які не ґрунтуються на документах первинного бухгалтерського та податкового обліку, а твердження контролюючого органу про нереальність господарських операцій між позивачем та його контрагентом у період, що перевірявся, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України №2755-VI від 02 грудня 2010 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - ПК України), який набрав законної сили 01 січня 2011 року.
Відповідно до підпунктів 14.1.36, підпунктів 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
У пунктах 198.1, 198.2, 198.5, 198.6 статті 198 ПК України визначено, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
Водночас, відповідно до пункту     198.6     статті     198 Податкового Кодексу України,     не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом     201.11     статті     201     цього     Кодексу.
У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього     Кодексу.
Згідно з підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Підпунктом 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України передбачено, що об`єктом оподаткування податком на прибуток підприємств є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.
У відповідності до пункту 135.1 статті 135 Податкового кодексу України базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу. 
Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність здійснення господарської операції.
Таким чином, відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватися відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.
Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів для цілей ведення податкового обліку лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами      Податкового кодексу України.
Таким чином, витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.
При дослідженні факту здійснення господарської операції оцінюватися повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.
Як було вірно встановлено судом першої інстанції, висновок відповідача про порушення позивачем норм податкового законодавства базується на підставі не підтвердження здійснення господарських взаємовідносин з ТОВ «ЛАУР АГРОТРЕЙД».
Між тим, з матеріалів справи вбачається, що 18 березня 2016 року між ТОВ «СІЕЙЧЕС УКРАЇНА» (покупець) та ТОВ «ЛАУР АГРОТРЕЙД»  (продавець) укладено договір поставки №ОП15С289.К3, відповідно до умов якого продавець зобов`язується поставити та передати у власність покупцеві зерно кукурудзи 3 (третього) класу українського походження врожаю 2015 року без ГМО. 
Умови поставки - CPT Incoterms 2010 року, місце поставки - ТОВ «Олімпекс Купе Інтернешнл», Одеський морський торгівельний порт.
Відповідно до Додаткової угоди №1 до Договору поставки, ТОВ «ЛАУР АГРОТРЕЙД» зобов`язувалось поставити позивачу 75,920 мт зерна на загальну суму поставки 334807,20 грн. (включаючи ПДВ).
На виконання умов договору, ТОВ «ЛАУР АГРОТРЕЙД» поставило ТОВ «СІЕЙЧЕС УКРАЇНА»      зерна кукурудзи 3 (третього) класу врожаю 2015 року на загальну суму 334807,20 грн., що підтверджується видатковою накладною №23 від 20 березня 2016 року, актом прийому-передачі власності на товар б/н від 20 березня 2016 року, рахунком №23 від 20 березня 2016 року на суму 334807,20 грн., товарно-транспортними накладними №047252 від 20 березня 2016 року та №047251 від 20 березня 2016 року, платіжним дорученням №4883 від 22 березня 2016 року.
За результатом здійснених господарських операцій, TOB «ЛАУР АГРОТРЕЙД" зареєструвало в Єдиному державному реєстрі податкових накладних податкову накладну №23 від 20 березня 2016 року на обсяг поставки 75,920 мт і суму поставки 334807,20 грн. з ПДВ.
На обґрунтування економічної доцільності здійснення вищезазначеної господарської операції, позивачем роз`яснено, що закуплений у ТОВ «ЛАУР АГРОТРЕЙД» товар було придбано позивачем з метою його експорту компанії-нерезиденту «СІЕЙЧЕС ЮРОП САРЛ» (Швейцарія), згідно з укладеним контрактом №РС 267802 від 27 серпня 2015 року.
При цьому за умовами експортного контракту №РС 267802 від 27 серпня 2015 року, укладеного між позивачем      та «СІЕЙЧЕС ЮРОП САРЛ» на умовах СРТ Інкотермс 2010 - місцем поставки визначено ТОВ «Олімпекс Купе Інтернешнл» і витрати по зберіганню та перевалки товару на даному зерновому складі покладені були на покупця товару - «СІЕЙЧЕС ЮРОП САРЛ».
Право власності на товар «СІЕЙЧЕС ЮРОП САРЛ» підтверджено долученим до матеріалів справи актом передачі права власності від 23 березня 2016 року №25/РС267802. 
Факт митного оформлення отриманого від ТОВ «ЛАУР АГРОТРЕЙД» товару для експорту в Одеському морському торгівельному порту підтверджено вантажно-митними деклараціями 500060703/2016/004436 від 27 квітня 2016 року, 500060703/2016/004440 від 27 квітня 2016 року, 500060703/2016/004418 від 27 квітня 2016 року; рахунком на оплату №271 від 29 квітня 2016 року; актом наданих послуг №227 від 28 квітня 2016 року; платіжним дорученням на оплату послуг митного оформлення №5126 від 10 травня 2016 року.
Оплата реалізованого товару підтверджена копією виписки з банківського рахунку позивача від 10 жовтня 2019 року.
Статтею 3 Закону України №996-ІV від 16 липня1999 року «Про бухгалтерський      облік та фінансову звітність в Україні»      (далі - Закон №996-ХІV) передбачено, що бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Відповідно до частини 2 статті 9 вказаного Закону № 996-ХІV, первинні документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості, первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок.
Окрім того, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.
З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.
Згідно зі статтею 1 Закону №996-ХІV господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в акті перевірки не наведено, у чому саме надані позивачем первинні документи не відповідають наведеним вимогам Закону. Контрагент позивача на момент здійснення господарських операцій з ним був зареєстрований як юридична особа. 
Поряд з тим, в акті перевірки не спростовано факту наявності контрагента позивача на час здійснення господарських операцій в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
В акті перевірки суб`єктом владних повноважень не викладено жодних належних та допустимих доводів про відсутність фактичного виконання позивачем господарської операції за укладеним договором, про відсутність витрат позивача у спірних правовідносинах, про несумісність предмету укладеного договору з напрямом господарської діяльності позивача, про відсутність використання позивачем отриманого товарів, що зумовило необґрунтованість і невідповідність закону висновків суб`єкта владних повноважень про вчинення господарської операції без мети реального настання правових наслідків.
Зміст укладеного з ТОВ «ЛАУР АГРОТРЕЙД» правочину ні в якій мірі не суперечить видам діяльності товариства позивача, напроти, пояснює потребу придбання у вищезгаданого контрагента зернових культур.
Як зазначалось вище, матеріалами справи підтверджено, що поставлений товар було реалізовано з метою отримання прибутку. 
Наведене свідчить про наявність ділової мети та розумних економічних причин для здійснення вказаної операції.
Матеріали справи не містять жодних доказів наявності між позивачем та його контрагентом взаємоузгоджених спільних зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в державі суспільного ладу або моральних засад. Таких доказів відповідачем не надано, а судом не виявлено.
Стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює принцип презумпції правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він невизнаний судом недійсним. 
Згідно з частиною 2 статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. 
Аналізуючи наведені норми, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідно до презумпції правомірності правочину укладені позивачем правочини є чинними, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом (нікчемні правочини). В усіх інших випадках питання про недійсність правочину має бути встановлено судом на підставі заяви зацікавленої особи після повного та всебічного розгляду питання про взаємовідносини, які відбулись між учасниками такого правочину. Про недійсність правочину ухвалюється судове рішення. 
Колегія суддів зазначає, що відповідачем ані в акті перевірки, ані до матеріалів справи не надано будь-яких доказів, які б вказували на невідповідність правочину позивача нормам цивільного законодавства.
Як зазначалося вище, первинні бухгалтерські документи в повному обсязі були надані позивачем та долучені судом до матеріалів справи, а тому правомірність формування      витрат та податкового кредиту позивачем підтверджена належними та допустимими доказами. 
Щодо висновків контролюючого органу про те, що до перевірки не надано складських документів на товар, виданих в місці поставки, карток аналізу товару, сертифікатів якості на підтвердження походження поставленого зерна, колегія суддів зазначає, що такі документи, не є документами бухгалтерського чи податкового обліку, які посвідчують факт проведення господарської операції, а тому відсутність таких документів не може свідчити про відсутність господарської операції. 
Посилання контролюючого органу на недоліки в заповненні товарно - транспортних накладних, як на підставу для невизнання реальності господарських операцій, колегія суддів також відхиляє, оскільки, певні недоліки в заповненні первинних документів носять оціночний характер, крім того, не зазначення в товарно - транспортних накладних певної інформації не може свідчити про відсутність самого факту перевезення придбаного позивачем товару. 
Посилання відповідача на результати опрацювання зібраної податкової інформації щодо контрагентів позивача для визнання угод нереальною колегія суддів вважає безпідставними, а результати опрацювання зібраної податкової інформації щодо контрагента позивача не може бути допустимими доказами по справі. Чинним законодавством України не покладено обов`язку здійснення контролю за дотриманням постачальниками по ланцюгу вимог законодавства з оподаткування в їх господарській діяльності і у разі припущення ними будь-яких порушень нести за них негативні наслідки. Конституцією України і податковим законодавством передбачена індивідуальна відповідальність, згідно з якою припущені порушення одним платником податків у відображенні в податковому обліку певної господарської операції, за загальним правилом не впливають на права та обов`язки іншого платника податків.
Посилання контролюючого органу на податкову інформацію, що наявна в інформаційно - аналітичних базах відносно контрагентів позивача по ланцюгах постачання, як критерій оцінки реальності господарських операцій, є безпідставним оскільки така інформація не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону. 
Верховний Суд у складі колегії      суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 23 липня 2020 року по справі №820/1376/16 зазначив, що будь - яка податкова інформація, що наявна в інформаційно - аналітичних базах відносно контрагентів суб`єкта господарювання по ланцюгах постачання, а також податкова інформація надана іншими контролюючими органами, носить інформативний характер. Посилання контролюючого органу на таку інформацію, як критерій оцінки реальності господарських операцій, є безпідставними оскільки, фактично будь - які первинні документи платника податків не використовуються та не аналізуються, а отже така інформація не відповідає критерію юридичної значимості, та не є допустимими та достовірними доказами в розумінні процесуального Закону.
Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року по справі №826/16023/16, позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх податкових зобов`язань, адже поняття добросовісний платник, яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань. А відтак, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху грошових коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальника для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.
Колегія суддів звертає увагу на рішення Європейського Суду з прав людини у справах «Інтерсплав» проти України» (2007 рік, заява №803/02), «Булвес» АД проти Болгарії» (2009 рік, заява №3991/03) і «Бізнес Супорт Центр» проти Болгарії» (2010 рік, заява №6689/03),           у яких, перевіряючи відповідність позбавлення права на податковий кредит/бюджетне відшкодування вимогам статті 1 Протоколу №1, Європейський суд з прав людини застосовував принцип пропорційності. Цей принцип є складовою частиною принципу верховенства права і вимагає додержання «справедливого балансу» між вимогами публічного інтересу та захистом прав приватних осіб, у реалізацію яких здійснюється втручання держави.
У згаданих справах Європейський Суд з прав людини визнав, що «справедливий баланс» не додержується, коли платника податку на додану вартість позбавляють права на податковий кредит/бюджетне відшкодування за відсутності доказів його залучення до протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування, чи доказів того, що йому було відомо/повинно було відомо про таку діяльність його постачальників.
Щодо посилань відповідача на те, що посадова особа ТОВ «ЛАУР АГРОТРЕЙД» Биков М.М. здійснював укладання договору поставки з посадовою особою ТОВ «АТП 1981» Мартиненко Р.В., який згідно з інформацією ОВС УР КП ГСУ ФР ДФС України не має відношення до діяльності ТОВ «АТП 1981», колегія суддів зазначає наступне.
У відповідності до частини 6     статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для     адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідачем не було надано доказів наявності вироків суду відносно як позивача, так і контрагента - ТОВ «ЛАУР АГРОТРЕЙД» і його постачальників, а відомості, отримані в ході оперативно-розшукових заходів чи досудового слідства, не є доказами при доведенні фактів допущення порушень вимог податкового законодавства платником податків.
Також колегія суддів зазначає, що за умови реального здійснення господарської операції, яка призвела до об`єктивної зміни складу активів платника податків - покупця, будь-які порушення постачальниками товару правил ведення господарської діяльності не можуть бути підставою для позбавлення покупця права на податковий кредит чи формування валових витрат.
Норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.
Норми податкового законодавства не визначають місцезнаходження платника податку (контрагента) та його звітування до контролюючих органів як критерій правового статусу платника податків (позивача).
Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права вже була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду, зокрема, у постановах від 26 червня 2018 року (справа №803/649/15-а), від 05 червня 2018 року (справа №816/4481/13-а), від 21 серпня 2018 року (справа №826/17880/15), від 04 квітня 2018 року (справа №826/9295/16), від 20 грудня 2019 року (справа №1540/4811/18), від 21 травня 2019 року     (справа №804/887/17), від 27 червня 2019 року (справа №814/1791/13-а).
До того ж слід зазначити, що поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування та податкового законодавства, а тому можливі порушення податкового законодавства з боку контрагента-постачальника, за відсутності доказів протиправної змови учасників операцій з метою отримання позивачем (покупцем) необґрунтованої податкової вигоди, не є безумовною підставою для висновку про порушення саме покупцем вимог податкового законодавства та не є підставою для позбавлення покупця сформованих податкових вигод за фактично вчиненою операцією.
Чинне податкове законодавство не покладає на платника обов`язку контролювати діяльність своїх контрагентів, не зобов`язує платника податків перевіряти безпосереднього контрагента на предмет виконання ним вимог податкового законодавства перед тим як вносити відповідні суми витрат до складу валових витрат і суми ПДВ - до податкового кредиту. Така правова позиція була викладена у постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі №К/9901/2558718.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що твердження контролюючого органу про нереальність господарських операцій між позивачем та його контрагентом у період, що перевірявся, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, що свідчить про протиправність та скасування податкового повідомлення-рішення від 13 червня 2019 року №0003494101 про зменшення суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 279006,00 грн. 
Щодо правомірності винесення податкового повідомлення-рішення від 13 червня 2019 року №0003484101 про застосування штрафних санкцій у розмірі 510 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до підпункту 20.1.2 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право для здійснення функцій, визначених законом, отримувати безоплатно від платників податків, у тому числі благодійних та інших неприбуткових організацій, усіх форм власності у порядку, визначеному законодавством, довідки, копії документів, засвідчені підписом платника або його посадовою особою та скріплені печаткою (за наявності), про фінансово-господарську діяльність, отримані доходи, видатки платників податків та іншу інформацію, пов`язану з обчисленням та сплатою податків, зборів, платежів, про дотримання вимог законодавства, здійснення контролю за яким покладено на контролюючі органи, а також фінансову і статистичну звітність у порядку та на підставах, визначених законом
Згідно з пунктом 44.3 статті 44 ПК України платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених пунктом 44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом не менш як 1095 днів (2555 днів - для документів та інформації, необхідної для здійснення податкового контролю за трансфертним ціноутворенням відповідно до статті 39 цього Кодексу) з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а в разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.
Непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки (пункт 81.1 статті 81 ПК України).
За правилами пункту 85.2 статті 85 ПК України платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.
Поряд із цим приписами пункту 85.6 статті 85 ПК України передбачено, що у разі відмови платника податків або його законних представників надати копії документів посадовій (службовій) особі контролюючого органу така особа складає акт у довільній формі, що засвідчує факт відмови, із зазначенням посади, прізвища, імені, по батькові платника податків (його законного представника) та переліку документів, які йому запропоновано подати. Зазначений акт підписується посадовою (службовою) особою контролюючого органу та платником податків або його законним представником. У разі відмови платника податків або його законного представника від підписання зазначеного акта в ньому вчиняється відповідний запис.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що доказом ненадання платником податків або його уповноваженою особою запитуваних посадовою особою контролюючого органу у ході перевірки документів є складений у довільній формі акт, що засвідчує факт відмови, за правилами, визначеними пунктом 85.6 статті 85 Податкового кодексу України.
Згідно з пунктом 121.1 статті 121 Податкового кодексу України (чинним на час виникнення спірних правовідносин),           незабезпечення платником податків зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів протягом установлених  статтею 44   цього Кодексу строків їх зберігання та/або ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів (крім документів, отриманих з Єдиного реєстру податкових накладних) чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 510 гривень.
З матеріалів справи вбачається, що згідно з Єдиним державним реєстром судових рішень встановлено, що 02 грудня 2020 року Окружним адміністративними судом міста Києва прийнято рішення      в справі №640/7112/19, яким у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «СІЕЙЧЕС УКРАЇНА» до Офісу великих платників податків ДФС про визнання протиправним та скасування наказу №862 від 17 року 2019 року відмовлено повністю. 
Матеріали справи свідчать, що позивачем не надано до перевірки первинні документи та регістри бухгалтерського обліку за період з 01 березня 2016 року по 31 березня 2016 року, про що відповідачем  було складено акти від 02 травня 2019 року №105/28-10-41-01/35704808, від 07 травня 2019 року №107/28-10-41-01/35704808, від 13 травня 2019 року 

№112/28-10-41/01/35704808.
Колегія суддів уважає за необхідне підкреслити, що, як було зазначено вище, за результатом аналізу наявних у матеріалах справи документів підтверджується факт здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ «ЛАУР АГРОТРЕЙД», а також реалізація придбаного товару кінцевому споживачу. Однак указані обставини не спростовують правильності позиції контролюючого органу про те, що платником податків не було надано на вимогу контролюючого органу оригіналів документів чи їх копій, що утворює самостійний склад податкового правопорушення, відповідальність за яке передбачена пунктом 121.1 статті 121 ПК України.
Викладене, своєю чергою, обумовлює висновок про помилковість позиції суду першої інстанції про необґрунтованість та безпідставність застосування контролюючим органом штрафних санкцій, визначених оскаржуваним повідомленням-рішенням від 13 червня 2019 року №0003484101.
Таким чином, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку щодо обґрунтованості позовних вимог в частині безпідставності застосування до позивача  податковим повідомленням-рішенням від 13 червня 2019 року №0003484101 штрафних санкцій у розмірі 510 грн за ненадання оригіналів документів чи їх копій, що має своїм наслідком скасування судового рішення у відповідній частині.
З приводу доводів апелянта про неспівмірність присуджених судом позивачу витрат на професійну правничу допомогу та нерозумність їх розміру, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, покладено на сторону, яка заявляє про зменшення таких витрат. Зменшити розмір витрат на правничу допомогу суд може лише за наявності відповідного клопотання цієї сторони.
Як свідчать матеріали справи, клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката до суду першої інстанції не заявлено, а відтак доводи апеляційної скарги в цій частині є необгрунтованими.
Аналогічні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року в справі № 9901/350/18, від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц, від 08 червня 2021 року в справі № 550/936/18, від 07 липня 2021 року в справі № 910/12876/19.
Колегією суддів ураховується, що згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи пунктів 1, 4 частини 1, частини 2 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також порушено норми матеріального та процесуального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи в частині. У зв`язку з цим, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної податкової служби по роботі з великими платниками податків потрібно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - скасувати в частині.
Відповідно до частиини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
З урахуванням часткового задоволення позову, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни розподілу судових витрат та стягнення з Центрального міжрегіонального управління Державної податкової служби по роботі з великими платниками податків за рахунок бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СІЕЙЧЕС Україна» витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору в сумі 4185,09 грн та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 18000,00 грн пропорційно до задоволених позовних вимог.
Керуючись статтями 33, 34, 139, 243, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної податкової служби по роботі з великими платниками податків - задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 серпня 2021 року - скасувати в частині задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «СІЕЙЧЕС УКРАЇНА» про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення рішення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 13 червня 2019 року №0003484101.
У задоволенні позову в цій частині відмовити.
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 серпня 2021 року - залишити без змін.
Змінити розподіл судових витрат, зазначивши, що стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної податкової служби по роботі з великими платниками податків на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СІЕЙЧЕС Україна» підлягають витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 4185 (чотири тисячі сто вісімдесят п`ять) грн 09 коп та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 18000,00 (вісімнадцять тисяч) грн.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
     
Головуючий суддя                                                            Я.Б. Глущенко
     
Судді                                                                                 О.Є. Пилипенко
     
                                                                                          Л.Т. Черпіцька