Справа № 463/697/20                                Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р. 
Провадження № 22-ц/811/153/22                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

05 квітня 2022 року  Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого: Ванівського О.М.,
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.
секретаря: Івасюти М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Четвертої Львівської державної нотаріальної контори, треті особи ОСОБА_2 , приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гузела Неля Михайлівна про визнання заповіту недійсним, -

в с т а н о в и в:
В січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою до Четвертої Львівської державної нотаріальної контори, треті особи ОСОБА_2 , приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гузела Неля Михайлівна про визнання недійсним заповіту ОСОБА_3 , від 21 вересня 2015 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мельник Г.Я., зареєстрованого в реєстрі за № 3-2735. 
В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що він є сином померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .. З листа приватного нотаріуса Гузели Н.М. від 09.12.2019 року він дізнався, що після смерті його матері заведена спадкова справа № 29/2019, в якій зазначено, що його матір склала заповіт, який посвідчено Четвертою Львівською державною нотаріальною конторою 21.09.2015 року та зареєстрований за № 3-2785. З копії заповіту від 21.09.2015 року вбачається, що він складений на користь ОСОБА_2 . У заповіті вказано, що заповіт прочитано матір`ю - та прочитано мною особисто в голос о 08 год. 50 хв., тобто заповіт складено до початку робочого дня - 09 год. 00 хв. Разом з тим, зазначає, що заповіт прочитано вголос інвалідом 1-ої групи без потреби, а лише через 10 хвилин, тобто о 09 год. 00 хв. такий підписано. Ці обставини є такими, що надають підстави сумніватися в усвідомленні заповідачем своїх дій. Вважає, що у третьої особи ОСОБА_2 були корисливі мотиви відносно ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_2 у своєму позові про право на частку в квартирі зазначила відповідачем ОСОБА_3 .. Крім цього, він обізнаний з відомостями, які зазначені у медичній картці амбулаторного (стаціонарного) хворого - епікриз з історії хвороби № 1223. З цієї інформації він робить висновок про те, що його матір ОСОБА_3 , хворіючи на багато хвороб приймала певні лікувальні засоби і не була в стані усвідомлювати свої дії при підписанні заповіту 21.09.2015 року. Крім того, зазначив, якщо 21.09.2015 року інвалід 1-ої групи, віком 80 років, обтяжена багатьма хворобами, з`явилась до початку робочого дня до нотаріуса, щоб скласти заповіт, при таких обставинах нотаріус мав би виконати вимоги розділу 17 Посвідчення заповітів , Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03.03.2004 року № 2015, а саме посвідчувати заповіт в присутності двох свідків, відомості про яких повинні бути вказані у заповіті. Зазначає, що він є спадкоємцем першої черги за законом, а тому, наявний заповіт на користь онучки, яка відповідно до ст.1265 ЦКУ є спадкоємцем шостої черги, порушує його право на спадкування, у зв`язку з цим, ставить під сумнів дійсність заповіту від 21.09.2015 року. 
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 22 листопада 2021 року оскаржуваним рішенням у задоволенні позовних вимогу ОСОБА_1 до Четвертої Львівської державної нотаріальної контори, треті особи ОСОБА_2 , приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гузела Неля Михайлівна про визнання заповіту недійсним - відмовлено.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним і необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, та неповним з`ясуванням усіх обставин справи. Зокрема покликається на те, що судом не спростовано його посилання на матеріальне право, інструкцію.
Враховуючи наведене просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задоволити.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, хоч належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.
Згідно з ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що такі не підлягають до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання заповіту недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, при складенні заповіту було додержано встановлені законом вимоги щодо його оформлення, та посвідчено уповноваженою на те посадовою особою державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мельник Г.Я. Крім того, суд першої інстанції вважав, що позов пред`явлено до неналежного відповідача.
Колегія суддів погоджується з такою позицією суду першої інстанції з огляду на таке.
Матеріалами справи та судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками зазначено ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 від 07.04.1973 року.
Відповідно до копії свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_2 від 16.11.2019 року, мати позивача ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що складено відповідний актовий запис № 859.
Померла ОСОБА_3 склала заповіт від 21.09.2015 року, посвідчений державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мельник Г.Я., яким усе своє майно заповіла своїй внучці ОСОБА_2 , 1986 р.н. (т.1 а.с.8).
Після смерті ОСОБА_3 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гузелою Н.М. заведено спадкову справу № 29/2019, в якій знаходиться заява ОСОБА_2 від 21.11.2019 року про прийняття спадщини за заповітом.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю; право на заповіт здійснюється особисто.
Відповідно до ч. 1 ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.
За приписами ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені.
Правила зазначеної статті поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання особи недієздатною, однак в момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
У відповідності до 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо в книзі шостій ЦК України немає відповідного правила.
За змістом статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 , 6 ст.203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх чи непрацездатних дітей.
Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину.
Відповідно до правової позиції висловленої у Постанові Верховного Суду України від 23.10.2013 року по справі № 6-109цс 13 для визнання угоди недійсною необхідно довести абсолютну неспроможність особи при укладені правочинів усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.
Для цього позивачу (особі, яка вчинила правочин, а в разі її смерті - іншій особі, чиї цивільні права або інтереси порушені) необхідно довести наявність таких фактичних даних, які підтверджують вчинення правочину саме у момент неусвідомлення своїх дій. Такими даними можуть бути показання свідків про поведінку особи, звукозапис тощо.
Іншими доказами, на обов`язковості яких наголошував Верховний Суд України, є висновок судово - психіатричної експертизи. Для визначення наявності такого стану на момент укладання правочину суд, відповідно до ЦПК України, зобов`язаний призначити судово - психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово - психіатричної експертизи, такі інших доказів.
Висновок судово - психіатричної експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.
Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід надавати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь - які зовнішні обставини(показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
З позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що як на одну із підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним, позивач посилався на ст. 225 ЦК України, мотивуючи тим, що у заповідача було відсутнє волевиявлення на складання заповіту на користь внучки, ОСОБА_2 , оскільки його матір за станом здоров`я, в момент складання заповіту, не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.
З метою з`ясування психічного стану заповідача на момент складання заповіту, судом першої інстанції призначалася посмертна судово - психіатрична експертиза ОСОБА_3 .
Згідно з висновком судового-психіатричного експерта №11/К від 28.05.2021 року ОСОБА_3 станом на 21 вересня 2015 року тяжким психічним розладом не страждала, під час підписання заповіту 21 вересня 2015 року могла усвідомлювати значення свої дій та керувати ними
Нотаріальна дія по посвідченню заповіту ОСОБА_3 була вчинена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гузелою Н.М., у якої сумнівів у дієздатності заповідача на момент посвідчення заповіту, не виникало.
А відтак, з врахуванням вищенаведеного, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного заповіту, з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України.
Вищенаведеним спростовуються доводи апелянта про відсутність у ОСОБА_3 вільного волевиявлення на складання заповіту на користь ОСОБА_2 , з тих підстав, що заповідач, в момент посвідчення заповіту, не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.
Цивільний кодекс України, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.21012 року №296/5, з наступними змінами та доповненнями, встановлюють порядок посвідчення заповітів, дотримання яких є необхідним при складання та посвідченні заповітів.
Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
Згідно з положеннями ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбутися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).
Зі змісту оспорюваного заповіту, складеного та посвідченого 21 вересня 2015 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гузелою Н.М., вбачається, що цей заповіт складено і підписано о дев`ятій годині, заповіт прочитано заповідачем особисто в голос та підписано нею власноручно.
Посвідчуючи заповіт, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гузела Н.М., дотрималась вимог щодо форми заповіту та його посвідчення, приватним нотаріусом дотримано вимоги ч.4 ст. 207, ст. ст. 1247, 1248 ЦК України, що підтверджується змістом оспорюваного заповіту, належних та допустимих доказів на підтвердження протилежного позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, суду не надав, його твердження про порушення приватним нотаріусом при посвідченні оспорюваного заповіту вимог ЦК України, Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.21012 року №296/5, ґрунтуються на припущеннях.
З врахуванням положень ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.
А відтак, колегія суддів доходить висновку про те, що волевиявлення заповідача на момент складання та посвідчення заповіту було вільним і відповідало її внутрішній волі, що є однією із вимог, додержання якої є необхідною для чинності правочину, відповідно до положень статей 203, 215 ЦК України.
Крім того, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 в якості відповідача визначив Четверту Львівську державну нотаріальну контору.
Суд першої інстанції, з яким погоджується й апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні вимог до нотаріальної контори, зазначив, що нотаріуси в розумінні статей 30, 34, 35 ЦПК України не є особами, прав і обов`язків, яких стосується спір сторін, оскільки відсутня їх заінтересованість у результатах вирішення справи судом і реалізації ухваленого в ній рішення. 
Проте, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 листопада 2021 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 05.04.2022 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

 Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.