Справа № 305/2079/19

ПОСТАНОВА
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2022 року м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд у складі: 

Головуючого - судді Бисага Т.Ю.
суддів: Фазикош Г.В., Кожух О.А.,
за участі секретаря: Волощук В.І.,
за участі сторін - ОСОБА_1 , представників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 14 червня 2021 року, головуюча суддя Марусяк М.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування будинку ОСОБА_4 недійсним

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до  ОСОБА_4 про визнання договору дарування будинку ОСОБА_4 недійсним.
Позовні вимоги мотивує тим, що договір дарування житлового будинку є недійсним, оскільки під час укладення оспорюваного договору зі сторони гр. ОСОБА_4 вбачалися злочинні шахрайські дії. Вказаний договір вона підписала не читаючи. При цьому вона думала, що підписує договір довічного утримання, а не договір дарування. Відповідач, ОСОБА_4 жодним чином не допомагає їй, протягом 12 років знущається з неї, намагаючись її позбутись. На підставі наведеного, просила винести законне рішення, яким визнати недійсним договір дорування будинку укладений між нею та відповідачем ОСОБА_4 . Судові витрати стягнути з відповідача.

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 14 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.   
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
       Заслухавши суддю-доповідача, позивача, представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.
       Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 у 2012 році уже зверталася в суд з позовом до ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Юраш Н.І. про розірвання договору дарування будинку.

Предметом спору між сторонами був договір дарування житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який 25 вересня 2008 року посвідчений приватним нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за №1646.

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 11.06.2012 по справі 709/1346/2012 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Юраш Наталії Іванівни про розірвання договору дарування будинку - відмовлено в цілому.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 05.10.2012, апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Рахівського районного суду від 11 червня 2012 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду Закарпатської області сторонами в порядку касаційного провадження не оскаржувалась та набрала законної сили з моменту її проголошення - 05 жовтня 2012 року.

У відповідності до ч.4 ст.82 ЦПК України, - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судами було встановлено, що між сторонами,   ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , 25 вересня 2008 року, було укладено договір дарування, за яким останній прийняв у дар житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Юраш Наталією Іванівною та зареєстрований в реєстрі за № 1646.

Апелянтка вважає, що відповідач ОСОБА_4 під час укладення оспорюваного договору, незаконно, шахрайськими діями ввів її в оману. Зокрема вона думала, що укладає договір довічного утримання, а не договір дарування.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст.203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Протоколом №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  передбачено право на вільне володіння майном.  Стаття 1 Протоколу № 1 дає змогу  зробити висновок про те, що: власник володіє всією повнотою влади стосовно власного майна, може робити будь-які дії, які не заборонені законом і не порушують прав третіх осіб; право власності є абсолютним.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в пунктах 19 та 20 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що відповідно до статей 229 - 233 Цивільного кодексу України  правочин, вчинений  під  впливом  помилки,  обману,  насильства,  зловмисної домовленості представника однієї сторони  з  другою  стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину.  Особа  на  підтвердження  своїх  вимог  про  визнання  правочину недійсним  повинна довести,  що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі, неможливість її використання або виникнення труднощів  у  її використанні,  що  сталося  після  виконання  хоча  б  однією  зі  сторін зобов`язань,  які  виникли  з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має  правового  значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного  недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої  сторони  в  оману  щодо  обставин,  які впливають на вчинення правочину.  На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу  в  діях відповідача,  істотність  значення обставин,  щодо яких особу введено в  оману,  і  сам факт  обману повинна  довести особа,  яка діяла під впливом обману.  Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

У постановах Верховного Суду України від 8 квітня, 13 травня, 10 червня 2015 року, 30 березня, 13 квітня 2016 року, 12 жовтня 2016 року містяться праві висновки відповідно до яких не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з мотивів, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

Отже, ОСОБА_1 як у суді першої інстанції так і в апеляційній інстанції не доведено, а судом не здобуто належних доказів, що відповідач ОСОБА_4 ввів в оману позивача, натомість встановлено, що договір дарування і житлового будинку, що є предметом позову, відповідає положенням ст.203 ЦК України, він укладений згідно з нормами чинного законодавства, дієздатними особами, на підставі вільного волевиявлення ОСОБА_1 , в належній процесуальній формі, сторони під час укладення договору усвідомлювали правову природу такого договору та настання юридичних наслідків, договір не суперечить правам та інтересам інших осіб, договір дарування житлового будинку був підписаний позивачкою без застережень. 

Також, позивачка не довела наявності обставин, які б вказували на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що б  вплинуло на її волевиявлення.
       Суд з достатньою повнотою з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дослідив докази, яким дав правильну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому не заслуговують на увагу.
       Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.
       Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. 374,375,381-384ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 14 червня 2021 року залишити без змін.

       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повний текст постанови суду складено 18 лютого 2022 року.

Головуючий 

Судді