ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«20» грудня 2021 року
м. Харків
справа № 638/17269/20
провадження № 22ц/818/4030/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -         Хорошевського О.М., Яцини В.Б.
за участю секретарів – Дмитренко А. Ю., Колосовської А. Р.,
учасники справи: 
позивачка – ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 ,
треті особи – ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Автомобільний дім «Соллі-Плюс», представниця третьої особи – Петрофанова К. Р.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2021 року в складі судді Цвіри Д.М.
в с т а н о в и в:
У грудні 2020 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 ,  треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Автомобільний дім «Соллі-Плюс», ОСОБА_2 , про переведення прав покупця та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що у січні 2018 року до неї звернувся її син ОСОБА_2 з проханням надати йому грошові кошти для придбання автомобіля.

Вказала, що 25 січня 2018 року вона надала сину грошову суму в розмірі 1 929 044,00 грн. Передачу грошових коштів вони оформили в простій письмовій формі у вигляді договору дарування.

Зазначила, що 25 січня 2018 року ОСОБА_2 уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «Автомобільний Дім «Соллі-Плюс» договір купівлі-продажу автомобіля № 0752600764, на підставі якого набув у власність автомобіль «MERCEDES-BENZ» GLE 250d 4 МАТІС VIN НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 . Всі оригінали документів, що стосуються укладання цього договору, відповідач одразу передав їй.

Вказала, що відповідач зобов`язувався використовувати придбаний автомобіль, у тому числі, для забезпечення її пересування, однак цієї умови не виконав.

Зазначила, що договір дарування коштів від 25 січня 2018 року нотаріально не посвідчений, тому є нікчемним. Отже, ОСОБА_2 повинен повернути їй все одержане за договором дарування.

У зв`язку з тим, що за її кошти придбано вказаний автомобіль, та відповідач не має коштів для розрахунку із нею, вона вважає, що автомобіль повинен бути переданий у її власність.

Просила перевести з ОСОБА_2 на неї права покупця за договором купівлі-продажу автомобіля №0752600764 від 25 січня 2018 року та визнати за нею право власності на автомобіль «MERCEDES-BENZ» GLE 250d 4 МАТІС VIN НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 ; вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду – скасувати повністю та ухвалити по справі нове судове рішення, яким повністю задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що обставини, на які вона посилалась у позові, визнані учасниками справи. Суд першої інстанції не витребував оригінали доказів та необґрунтовано визнав подані нею докази недопустимими. Суд встановив нікчемність договору дарування, однак не застосував наслідки недійсності нікчемного правочину, не врахував правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 404/4702/18-ц, від 27 листопада 2019 року у справі № 396/29/17.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

31 травня 2021 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд її апеляційної скарги без її участі (а. с. 69).

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачкою не надано доказів на підтвердження порушення її прав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 25 січня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено у простій письмовій формі договір дарування грошових коштів, за яким ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 у якості дарунка грошову суму у розмірі 1 929 044,00 грн, які він мав намір витратити на придбання автомобіля «MERCEDES-BENZ» GLE 250d 4 МАТІС VIN НОМЕР_1 (а. с. 4).

Того ж дня, 25 січня 2018 року ОСОБА_2 уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «Автомобільний Дім «Соллі-Плюс» договір № 0752600764 купівлі-продажу автомобіля, на підставі якого набув у власність автомобіль MERCEDES-BENZ» GLE 250d 4 МАТІС VIN НОМЕР_1 вартістю 1 929 044,00 грн (а. с. 6-12).

01 лютого 2018 року вказаний автомобіль передано ОСОБА_2 , що підтверджується актом приймання-передачі та видатковою накладною № 456 від 01 лютого 2018 року (а. с. 13, 14).

Право власності на вказаний автомобіль зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 01 лютого 2018 року (а. с. 16).

У жовтні 2020 року на письмову вимогу ОСОБА_1 щодо повернення коштів, отриманих за договором дарування від 25 січня 2018 року, ОСОБА_2 надав їй відповідь щодо відсутності у нього грошових коштів (а. с. 5).

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Частиною першою  статті 717 ЦК України  передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною п`ятою статті 719 ЦК України у редакції на час укладення договору дарування визначено, що договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої  статті 220 ЦК України  у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до статей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Частиною другою статті 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Таким чином, оспорюваний правочин є недійсним у силу визнання його судом, а нікчемний - у силу припису закону.

Отже, якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто, якщо цей правочин є нікчемним, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Відповідний правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 19 лютого 2020 року у справі № 441/176/17, від 03 березня 2020 року у справі № 695/1513/17.

У абзаці 1 частини першої статті 216 ЦК України передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до пункту 1 частини третьої  статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (провадження № 12-83гс18) зроблено висновок, що «положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що цей вид зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали».

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

Системне тлумачення абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України та пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що:
(а) законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції;
(б) правила абзацу 1 частини першої  статті 216 ЦК України  застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція;
(в) в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України.

Відповідні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 396/29/17, провадження № 61-29467св18.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 січня 2018 року ОСОБА_1 подарувала своєму синові ОСОБА_2 суму грошових коштів у розмірі 1 929 044,00 грн на придбання автомобіля.

При цьому, договір дарування коштів від 25 січня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не будучи нотаріально посвідченим у встановленому законом порядку, є нікчемним, a отже, грошові кошти, які отримані за договором, відповідач набув без достатньої правової підстави.

Проте, оскільки на підставі нікчемного договору дарування відповідач набув саме грошові кошти, а не автомобіль, зазначене є підставою для стягнення з відповідача на користь позивачки отриманих за договором дарування грошових коштів у розмірі 1 929 044,00 грн на підставі частини першої статті 1212 ЦК України, а не для переведення на ОСОБА_1 прав покупця за договором купівлі-продажу автомобіля та визнання за нею права власності на автомобіль.

Проте, ОСОБА_1 позовних вимог щодо стягнення з відповідача грошових коштів не заявляла.

Відсутність у відповідача грошових коштів для повернення позивачці не є підставою для застосування такого способу захисту прав позивачки як переведення на неї прав покупця за договором купівлі-продажу автомобіля та визнання за нею права власності на автомобіль, зважаючи на те, що право власності на спірний автомобіль набуто ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу автомобіля від 25 січня 2018 року, який є чинним та не оскаржений.

Крім того, у разі придбання майна за договором купівлі-продажу за кошти іншої особи і для її потреб така особа має право заявити вимогу про визнання її покупцем. Зокрема, за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу майно насправді було куплено не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд може визнати, що вказаний договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти було придбано майно.

Однак, ОСОБА_1 не оскаржувала договір купівлі-продажу автомобіля між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Автомобільний Дім «Соллі-Плюс» з тих підстав, що автомобіль насправді придбано саме за її кошти.

Виходячи з вищевикладеного, підстави для переведення на позивачку прав покупця за договором купівлі-продажу автомобіля та визнання за нею права власності на автомобіль відсутні.

При цьому, позивачкою не доведено, яким чином відповідачем порушуються її права та інтереси, зважаючи на те, що ОСОБА_2 подавав до суду першої інстанції заяви, у яких зазначав, що не має заперечень проти позову. Також, проти позову не заперечувала і його дружина – третя особа ОСОБА_2 .

У разі відсутності між сторонами спору вони не позбавлені можливості вирішення питання щодо переходу права власності на автомобіль до ОСОБА_1 у позасудовий спосіб, зокрема, шляхом укладення договору дарування тощо.

Разом з тим, зазначена заява відповідача не є підставою для задоволення позову, оскільки у ній не вказано саме про визнання позову відповідачем. Крім того, таке визнання позову відповідачем суперечило б закону, зважаючи на те, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту її прав, а саме – переведення прав покупця за договором та визнання права власності на автомобіль замість стягнення безпідставно отриманих грошових коштів.

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд першої інстанції необґрунтовано визнав подані нею докази недопустимими, не витребувавши їх оригіналів, висновків суду не спростовують, адже докази, які суд не взяв до уваги, а саме договір купівлі-продажу автомобіля, акт приймання-передачі, видаткова накладна, копія свідоцтва, підтверджують лише факт придбання автомобіля відповідачем, проти чого сторони не заперечують. Зазначені докази не встановлюють обставин, які б були підставами для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що суд встановив нікчемність договору дарування, однак не застосував наслідки недійсності нікчемного правочину, судова колегія відхиляє, оскільки відповідні наслідки мають полягати саме у поверненні позивачці отриманих відповідачем за договором дарування грошових коштів, а не у визнанні за нею права власності на придбаний за ці кошти автомобіль, тоді як таких вимог вона не заявляла.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що суд першої інстанції не врахував правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 404/4702/18-ц, від 27 листопада 2019 року у справі № 396/29/17, не можуть бути взяті до уваги, оскільки у зазначених справах позивачами заявлені саме вимоги про стягнення сплачених за нікчемним договором коштів, на відміну від вимог ОСОБА_1 у цій справі.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без задоволення, та вона звільнена від сплати судового збору, підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції не вбачається.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                         І.В. Бурлака

Судді                                                                 О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 21 грудня 2021 року.