Ухвала
Іменем України 
 
31 січня 2022 року
м. Київ
провадження № 51-394 ск 22
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого –       ОСОБА_1 ,
суддів:                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 13 вересня 2021  року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 28 грудня 2021 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 13 вересня 2021 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 3 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього належного йому майна.
Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 28 грудня 2021 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 та прокурора залишено без задоволення, а вирок місцевого суду без змін. 
За вироком суду ОСОБА_4 визнаний винним, у тому що він 23 січня 2021 року близько 8:00 години, проник до приміщення літньої кухні домоволодіння АДРЕСА_1 , з метою заволодіння майном ОСОБА_7 , вчинив на нього розбійний напад, поєднаний із застосуванням насильства небезпечного для життя і здоров`я потерпілого шляхом нанесення йому одного удару рукою та одного удару ножем  в обличчя, також приставляв ножа до шиї потерпілого ОСОБА_7 , в ході чого погрожував заподіяти останньому тілесне ушкодження, від якого могла настати смерть (перерізати шию), та заволодів грошима ОСОБА_7 в сумі 100 гривень.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону просить скасувати постановлені щодо нього вирок Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 13  вересня 2021 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 28 грудня 2021  року та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
При цьому, ОСОБА_4 висловлює доводи, які стосуються неповноти судового розгляду та оскарження фактичних обставин справи, не погоджується із оцінкою доказів, ставить їх під сумнів.
Стверджує, що під психологічним тиском він себе оговорив. Вказує, що проникнення до житла не було, оскільки потерпілий ОСОБА_7 сам запросив його до літньої кухні. 
Крім того, посилається на суворість призначеного покарання, оскільки суд не врахував всіх обставини, що його пом`якшують, зокрема: перебувають на його утриманні двоє неповнолітніх дітей, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання.
Мотиви Суду
Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та  процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При цьому суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень щодо невідповідності висновків, викладених у  вироку, фактичним обставинам справи. При перевірці доводів касаційної скарги, Суд виходить з фактичних обставин, установлених судами.
Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя особи, яка зазнала нападу, поєднаний із проникненням у житло, за  встановлених судом обставин, ґрунтуються на доказах, досліджених і ретельно перевірених у судовому засіданні та докладно наведених у вироку.
Свої висновки про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення суд першої та апеляційної інстанції обґрунтували показаннями потерпілого ОСОБА_7 , який докладно та послідовно описав напад на нього, свідка ОСОБА_8 , що прибігла на крик потерпілого та особисто бачила нападника;  даними протоколу огляду місця події, де чітко зафіксована обстановка на місці вчинення злочину;  під час обшуку помешкання обвинуваченого було виявлено та вилучено ніж, гроші в сумі 100 грн., і одяг останнього;висновки судових експертиз свідчать, що на ножі, одязі та змивах з рук ОСОБА_4  знайдені сліди крові, які можуть походити від потерпілого ОСОБА_7 ; виявлені у ОСОБА_7 тілесні ушкодження (висновок експерта), співпадають із його поясненнями щодо способу та механізму їх нанесення; протоколи освідування особи, слідчого експерименту, огляду речових доказів, показання свідків та інші, у своїй сукупності також враховані судами під час доведення винуватості ОСОБА_4 .
Суд повністю дослідив докази у справі, детально виклав їх зміст у вироку та надав їм належну оцінку. Зазначені докази узгоджуються між собою, не викликають сумнівів щодо їх достовірності, а тому правильно обґрунтовано обвинувачення засудженому та  вірно кваліфіковано його дії за ч. 3 ст. 187 КК України.
Твердження засудженого, про те, що він не проникав до житла, а зайшов до нього з  дозволу власника, було предметом перевірки суду апеляційної інстанції та визнані безпідставним, про що в ухвалі наведено відповідні мотиви.
Так апеляційний суд погодився, що у діях засудженого є кваліфікуюча ознака «проникнення», оскільки встановлено, що ОСОБА_4 проник до житла потерпілого ОСОБА_7 без його згоди, на чому наполягав потерпілий. Час, спосіб проникнення, особа потерпілого, наявність ножа, а також те, що після досягнення бажаного, він одразу залишив помешкання, також підтверджують правильність такої позиції. 
Засуджений у своїй касаційній скарзі заявляє, що через тиск оговорив себе. З цього приводу слід зазначити наступне.
ОСОБА_4 свою провину у вчиненні кримінального правопорушення  визнав частково. Показання, які він давав в суді та його версія подій, не знайшли свого підтвердження під час судової перевірки. За основу доведеності вини, показання обвинуваченого не використані, вина доводиться іншими доказами дослідженими та оціненими судом відповідно до вимог закону.
Тому твердження , що ОСОБА_4 оговорив себе є безпідставними.
Що стосується тиску з боку правоохоронних органів, то  Суд звертає увагу, що для того щоб у компетентних органів виник обов`язок провести розслідування, така заява має бути «небезпідставною», тобто особа, яка заявляє про погане поводження з нею, має навести конкретні обставини такого поводження і надати їм певне підтвердження або, — якщо це не можливо з об`єктивних причин, — повідомити інформацію, що дасть можливість перевірити, чи має заява певні підстави. Хоча доведення обґрунтованості заяви про погане поводження не може покладати на заявника надмірний тягар доведення, однак за відсутності будь-якої інформації, яку можливо перевірити, заява про погане поводження не може бути визнана «небезпідставною» і не створює обов`язку її розслідування. 
Про вчинення на нього тиску, засуджений вперше заявив у касаційній скарзі. При цьому жодних інших відомостей, про характер тиску, осіб які його вчинили чи обставини вчинення, що можна перевірити, він не зазначає. Із заявами, які б містили хоча б будь-який виклад фактичних обставин, за яких відбувалося стверджуване ним погане поводження, до компетентних органів він не звертався. Про перешкоди, які заважали йому раніше звернутись із такими заявами також не повідомляє.  
Така позиція узгоджується з практикою Верховного Суду (постанови у провадженнях № 51-2161 км 19, 51-8225 км 18, 51-2399 км 20).
Не заслуговують на увагу і доводи засудженого про суворість призначеного йому покарання.
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та  даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною.
Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в  оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б  мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Так, ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст.  187  КК України, який відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким.
Обираючи вид та міру покарання, суд послався на ступінь тяжкості вчиненого злочину, враховано дані про особу винного, який за місце проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, співмешкає з ОСОБА_9 з якою виховує малолітніх дітей, часткове визнання вини, обставинами, які обтяжують покарання, суд обґрунтовано визнав – вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння та вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку. Натомість обставин, що пом`якшують покарання — не встановлено.
Таким чином, урахувавши всі обставини, які за законом мають правове значення, суд дійшов умотивованого висновку про те, що виправлення і перевиховання ОСОБА_4 не можливе без ізоляції від суспільства. Судом призначено покарання наближене до мінімальної межі, визначеної санкцією статті. 
Призначене покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення винного та попередження вчинення нових злочинів.
Касаційна скарга засудженого не містить переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному провадженні вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду.
Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги засудженого немає.
З цих підстав Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 13 вересня 2021 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 28 грудня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:   

ОСОБА_1                                                  ОСОБА_2                                            ОСОБА_3