П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  600/2316/21-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Маренич Ігор Володимирович   
Суддя-доповідач -  Боровицький О. А.   
21 грудня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Боровицького О. А. 
суддів:  Шидловського В.Б.  Курка О. П. , 
розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 вересня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати йому ОСОБА_1 , одноразової грошової допомоги в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби встановленої ч.2 ст.15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей";
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, яка передбачена ч.2 ст.15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби 
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати йому ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період із 23.11.2017 р. по 01.03.2018 р., враховуючи базовий місяць зміни тарифних ставок (окладів) військовослужбовців 01.01.2008 р. та за період із 01.03.2018 р. по 31.10.2020 р., із врахування базового місяця, що відповідає місяцю зміни тарифних ставок (окладів) військовослужбовців 01.03.2018 р.;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому ОСОБА_1 , індексацію грошового забезпечення за період з 23.11.2017 р. по 31.10.2020 р.;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення з ним ОСОБА_1 в день звільнення 22.11.2020 р. своєчасного остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні із військової служби;
- стягнути на його користь середній розмір грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок (невиплата компенсації за речове майно, невиплата одноразової грошової допомоги при звільненні, невиплата індексації грошового забезпечення) при звільнені із військової служби за період із 22.11.2020 р. по день постановлення судом рішення у даній справі. 
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 вересня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України та отримав статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 12.10.2015 р.  та є  інвалідом 3 групи, який має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – інвалідів війни (посвідчення серії НОМЕР_3 від 29.03.2021 р.
На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_4 Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України м. Чернівці №203-ос виключено із списків особового складу загону та знято з усіх видів забезпечення старшину ОСОБА_1 , інспектора прикордонної служби 2 категорії – кулеметник 2 відділення інспекторів прикордонної служби мобільної прикордонної застави «Чернівці» за пп. «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) ч. 6 ст. 26 Закону з урахуванням п.п. «ї» (які в особливий період (крім проведення мобілізації та ведення воєнного стану) проходять військову службу за контрактом і строк контракту яких закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжити військову службу, крім випадків визначених абз. 2 ч. 3 ст. 23 Закону) п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону та п.п. «б» ч. 2 ст. 26 Закону у запас, без права носіння військової форми одягу.
Як вбачається із витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 старшину ОСОБА_1 , командира відділення керованого мінування інженерно-саперного взводу інженерно –саперної роти групи інженерного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , звільненого з військової служби у запас наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 12.11.2020 р. №237-РС за п.п. «а» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу (у зв`язку із закінченням строку контракту), вважати таким, що 22.11.2020 р. справи та посаду здав, з 22 листопада 2020 р. виключений зі списків особового складу частини та з всіх видів забезпечення і направлений для зарахування на військовий облік до Вижницького районного військового комісаріату Чернівецької області.
Згідно витягу із послужного списку вислуга років позивача станом на 22.11.2020 р. складає:
календарна - 07 років 06 місяців 02 дні;
пільгова - 03 роки 11 місяців 16 днів;
Загальна 11 років 05 місяців 18 днів.
Станом на момент звільнення позивачу ненараховано та не виплачено суму одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, встановленої частиною 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 211-ХІІ від 20.12.1991.
Вважаючи неправомірною бездіяльність відповідача щодо невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої статтею 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", індексації грошового забезпечення та середнього розміру грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, позивач для захисту своїх прав звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Згідно частини 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України № 393 від 17 липня 1992 року "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей" установлено, що строкова військова служба зараховується до вислуги років для призначення пенсій особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї    постанови, у календарному обчисленні, а в разі її проходження в умовах, визначених у пункті 3 цієї    постанови, у віддалених і високогірних місцевостях або в інших умовах, які згідно із законодавством колишнього СРСР були підставою для зарахування до вислуги років для призначення пенсії на пільгових умовах, - у відповідному пільговому обчисленні.
Згідно з положеннями пункту 4.10.1 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20 травня 2008 року №425, військовослужбовцям, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
На підставі системного аналізу наведених правових норм, суд дійшов висновку, що поняття "календарна вислуга років" застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги: "в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби".
При цьому, умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої статті 15 "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" є наявність у військовослужбовця вислуги 10 років і більше.
Таким чином, в частині другій статті 15 Законі України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" відсутня пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше календарних років вислуги.
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові №822/3008/17 від 24 листопада 2020 року та Сьомий апеляційний адміністративний суд у постановах №240/10790/20 від 22 березня 2021 року та №240/13130/20 від 06 квітня 2021 року.
Як вбачається з матеріалів справи, на час звільнення ОСОБА_1 зі служби загальна вислуга років останнього становила 11 років 05 місяців 18 днів, з них: календарна -07 років 06 місяців 02 дні; пільгова - 03 роки 11 місяців 16 днів. Отже, умова про наявність 10 і більше років вислуги дотримана позивачем.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про допущення протиправної бездіяльності відповідачем, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, встановленої частиною 2    статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"    та як наслідок, з метою захисту та відновлення порушених прав позивача, слід зобов`язати відповідача здійснити йому виплату вказаної допомоги.
Стосовно вимог позивача, щодо визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період із 23.11.2017 р. по 01.03.2018 р., враховуючи базовий місяць зміни тарифних ставок (окладів) військовослужбовців 01.01.2008 р. та за період із 01.03.2018 р. по 31.10.2020 р., із врахування базового місяця, що відповідає місяцю зміни тарифних ставок (окладів) військовослужбовців 01.03.2018 р. та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому, індексацію грошового забезпечення за період з 23.11.2017 р. по 31.10.2020 р., суд зазначає наступне.
Згідно з абзацом другим пункту 3 Закону №2011-ХІІ грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Статтею 18 Закону України “Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії” 05 жовтня 2000 року №2017-ІІІ передбачено, що з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо, зокрема, індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
Законом, що визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України, є Закон України “Про індексацію грошових доходів населення” від 03 липня 1991 року №1282-XII (далі – Закон №1282-XII в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до статті 1 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Частиною першою статті 2 Закону №1282-ХІІ визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Згідно з частиною першою статті 4 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України (частина друга статті 5 Закону України №1282-ХІІ).
Відповідно до частини шостої статті 5 Закону №1282-ХІІ проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання державних та приватних виконавців, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (далі – Порядок №1078 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно з пунктом 1-1 Порядку №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.
Відповідно підпункту 2 пункту 6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема, підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
Беручи до уваги наведені норми суд приходить до висновку, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. При цьому відповідно до вимог чинного законодавства України проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією), є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи, що здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.
Положеннями Закону №1282-XII та Порядку №1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. Поряд з цим, вказаними нормативно-правовими актами виплата індексації не ставиться у залежність від надходження коштів до власника підприємства, установи, організації.
Отже, за відсутності затвердженого особливого порядку індексації грошового забезпечення військовослужбовців, наявні підстави для нарахування індексації грошового забезпечення у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку, а саме відповідно до Порядку №1078.
Як вбачається з довідки-розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 23.11.2017 р. по 31.10.2020 р., індексація грошового забезпечення позивачу протягом періоду з листопада 2017 р. по лютий 2018 р. включно не нараховувалась і не виплачувалась.
Згідно з матеріалами справи єдиною підставою для невиплати позивачу індексації грошового забезпечення стало те, що Законами України “Про Державний бюджет України на 2016 рік” та “Про Державний бюджет України на 2017 рік” виплата індексації не передбачалась, а джерелом коштів для виплати грошового забезпечення військовослужбовцям та проведення індексації грошового забезпечення є виключно Державний бюджет України.
Однак указане, на переконання суду, не може бути підставою для непроведення індексації грошового забезпечення. Відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що до бюджету відповідного рівня, з якого він фінансується, не надходили кошти на індексацію грошового забезпечення.
Зазначене підтверджується практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справах “Кечко проти України”, “Ромашов проти України”, “Шевченко проти України”.
Водночас твердження відповідача порушують гарантоване статтею 1 Першого протоколу Конвенції право мирно володіти своїм майном, з огляду на те, що чинне правове положення передбачає індексацію грошового забезпечення, відтак, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у індексації, доки відповідні положення є чинними.
Суд звертає увагу на те, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
Отже, доводи відповідача, якими він обґрунтовує свої доводи щодо правомірності не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення, не можуть бути підставою для не нарахування індексації заробітної плати та відмови у її виплаті позивачу, а також жодним чином не впливають на наявність чи відсутність у позивача права на її нарахування та виплату, що фактично є предметом спору у даній справі.
З огляду на викладене, бездіяльність відповідача, яка полягала у невиплаті позивачу індексації грошового забезпечення за вказаний період, є протиправною. Таким чином, оскільки право позивача на нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з листопада 2017 р. по лютий 2018 р. є порушеним, то таке має бути відновленим.
Вказане вище узгоджується із правовою позицією Верховного Суду в аналогічних правовідносинах, що висловлена у постанові від 12 грудня 2018 року у справі №825/874/17, яку суд враховує при вирішенні даного спору в силу вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Положеннями Закону №1282-ХІІ та Порядку №1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. Пунктом 6 Порядку №1078 безпосередньо не скасовано виплату індексації заробітної плати та не пов`язано індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації. Тобто, мова йде про фінансові ресурси бюджетів всіх рівнів.
Крім цього суд звертає увагу на постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №825/1832/17 та від 20 листопада 2019 року у справі № 620/1892/19 в яких зазначено, що виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні і обмежене фінансування жодним чином не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення, що є предметом спору у цій справі.
Частиною першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем в порушення частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України не доведено правомірності своєї бездіяльності щодо не нарахування і невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з листопада 2017 р. по лютий 2018 р.
Отже, суд зобов`язує відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 за період з листопада 2017 р. по лютий 2018 р.
Стосовно визначення базового місяця при нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 період з 23.11.2017 р. по 01.03.2018 р., про що просить у цьому позові позивач, суд звертає увагу на те, що питання визначення базового місяця для індексації знаходиться в залежності від таких показників, як розмір прожиткового мінімуму за певні періоди, розмір коефіцієнту індексації пенсій тощо, які підлягають застосуванню відповідними органами, підприємствами, установами, організаціями при здійсненні відповідних розрахунків.
Як встановлено судом, індексація грошового забезпечення за період з листопада 2017 р. по лютий 2018 р. позивачу не нараховувалась та не виплачувалась, а тому питання про те, який базовий місяць буде використаний відповідачем при нарахуванні індексації за вказаний період, наразі є передчасним.
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі №240/11882/19.
Аналогічної позиції також дотримується і Сьомий апеляційний адміністративний суд у постановах від 01 квітня 2021 року у справі №600/1716/20-а та від 22 червня 2021 року у справі №600/325/21-а.
З урахуванням наведеного суд вважає передчасними вимоги позивача в частині визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період із 23.11.2017 р. по 01.03.2018 р., враховуючи базовий місяць зміни тарифних ставок (окладів) військовослужбовців січень 2008 року, а тому такі задоволенню не підлягають.
Стосовно позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 р. по 31.10.2020 р. із урахуванням базового місяця, що відповідає місяцю зміни тарифних ставок (окладів) військовослужбовців 01 березня 2018 року суд зазначає таке.
Згідно з пунктом 5 Порядку №1078, в редакції, яка діяла до 15 грудня 2015 року (до прийняття Кабінетом Міністрів України Постанови №1013 від 09 грудня 2015 року) у разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. У базовому місяці значення індексу споживчих цін приймається за 1 або 100 відсотків. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації.
Тобто, відповідно до пункту 5 Порядку №1078 (в редакції, яка діяла до 15 грудня 2015 року, до прийняття Кабінетом Міністрів України Постанови №1013 від 09 грудня 2015 року) базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення був, в тому числі, місяць зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів.
Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року №1013 “Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів” (далі - Постанова №1013) були внесені значні зміни у Порядок №1078, у зв`язку з чим з 01 грудня 2015 року вступили в дію нові правила індексації заробітної плати.
Так, згідно з пунктом 5 Порядку №1078 (в редакції Постанови №1013) у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.
Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.
Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу.
Тобто, у зв`язку з прийняттям Постанови №1013 змінилась процедура визначення базового місяця при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення.
Таким місяцем (базовим) є той, в якому відбулось підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці.
Судом встановлено, що постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294 “Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу” збільшено грошове забезпечення військовослужбовців.
Зазначена постанова набрала чинності з дня втрати чинності указів Президента України, що визначають умови грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу державних органів, але не раніше ніж 01 січня 2008 року.
01 березня 2018 року набрала чинності Постанова Кабінету Міністрів України №704 від 30 серпня 2017 року “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” (далі – Постанова №704), якою було затверджено нові схеми тарифних розрядів військовослужбовців.
Пунктом 2 цього Постанови №704 встановлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Тобто, після прийняття Постанови №704 базовим місяцем для нарахування військовослужбовцям індексації став березень 2018 року.
Отже, у зв`язку з набранням чинності Постановою №704, якою затверджено нову тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу, 01 березня 2018 року відбулась зміна тарифних ставок (окладів) військовослужбовців.
Аналогічного висновку притримується, зокрема, і Сьомий апеляційний адміністративний суд, що вбачається з постанов від 27 квітня 2021 року у справі №120/4971/20-а та від 25 травня 2021 року №600/1482/20-а з подібних правовідносин.
Таким чином, після 01 березня 2018 року базовим місяцем для нарахування військовослужбовцям індексації став березень 2018 року. 
Пунктом 5 Порядку №1078 встановлено, що у разі підвищення тарифних ставок (посадових окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.
Отже, з урахуванням зазначеної норми Порядку №1078 та у зв`язку з набранням чинності Постановою №704 індекс споживчих цін за березень 2018 року приймається за 1 або 100%, а приріст індексу розраховується з наступного місяця.
У березні 2018 року індекс споживчих цін рівний 1, а тому індексація грошового забезпечення не нараховується.
Крім цього, згідно офіційних даних, розміщених на сайті Державної служби статистики України, індекс споживчих цін (індекс інфляції) у квітні 2018 року становив 100,8%, у травні 2018 року – 100,0%, у червні 2018 року – 100,0%, у липні 2018 року – 99,3%, у серпні 2018 року – 100,0%, у вересні 2018 року – 101,9%, у жовтні 2018 року – 101,7%.
Таким чином, лише у жовтні 2018 року відбулося досягнення порогового значення інфляції в розмірі 103% (100,8% * 100,0% * 100,0% * 99,3% * 100,0% * 101,9% * 101,7% * 100).
При цьому, індекс інфляції за жовтень 2018 року опубліковано у листопаді 2018 року, а тому право на проведення індексації грошових доходів у військовослужбовців з урахуванням базового місяця березень 2018 року виникло лише в грудні 2018 року.
На підставі наведеного суд вважає, що відповідач не мав передбачених Законом №1282-XII підстав для проведення індексації грошового забезпечення позивача за період з березня 2018 року по листопад 2018 року включно.
Як вбачається зі змісту довідки-розрахунку військової частини НОМЕР_1 індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 , позивачу здійснено нарахування індексації грошового забезпечення за період з березня 2018 року по жовтень 2020 року із застосуванням базового місяця – березень 2018 року та виплачено за вказаний період індексацію в сумі 4156,54 грн.
При цьому, за період з березня 2018 року по листопад 2018 року включно сума нарахованої та виплаченої індексації грошового забезпечення становила 0,00 грн.
З огляду на викладене, суд відхиляє доводи позивача про ненарахування та невиплату відповідачем індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 31 жовтня 2020 року, оскільки матеріалами справи підтверджується факт нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з березня 2018 року по жовтень 2020 року включно, а тому суд вважає безпідставними позовні вимоги в указаній вище частині та відмовляє у їх задоволенні.
Стосовно позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення з позивачем в день звільнення 22.11.2020 р. своєчасного остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні із військової служби та стягнення на його користь середнього розміру грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок (невиплата компенсації за речове майно, невиплата одноразової грошової допомоги при звільненні, невиплата індексації грошового забезпечення) при звільненні із військової служби за період із 22.11.2020 р. по день постановлення судом першої інстанції рішення у даній адміністративній справі, то такі задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.
Питання відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату військовослужбовцю всіх належних сум при звільненні його з військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Проте такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України, зокрема, статтями 116 та 117 Кодексу законів про працю України як такими, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм Кодексу законів про працю України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 20 січня 2021 року у справі № 200/4185/20-а, від 20 січня 2021 року у справі № 240/12238/19, від 05 березня 2021 року у справі № 120/3276/19-а, від 31 березня 2021 року у справі № 340/970/20, від 24 червня 2021 року у справі №480/2577/20.
Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Так, статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всіх суми, що йому належать.
Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю України.
Згідно зі статтею 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, частина перша статті 117 Кодексу законів про працю України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 Кодексу законів про працю України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування. Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Варто зазначити, що суд, вирішуючи спір, дійшов до висновку про зобов`язання відповідача виплатити позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні та індексації грошового забезпечення за період з листопада 2017 р. по лютий 2018 р., тобто спір щодо прав на отримання зазначених вище видів грошового забезпечення вирішено на користь позивача, а тому у відповідача після набрання рішенням законної сили та проведення відповідних розрахунків з позивачем виникне обов`язок щодо сплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. У випадку невиконання такого обов`язку, у позивача виникне право на звернення до суду щодо стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.
Рішення про стягнення певної суми суд може ухвалити лише у випадку нарахованої (визначеної) суми та за встановленим фактом не виплати суб`єктом владних повноважень нарахованої суми.
Крім цього, суд звертає увагу на те, що за змістом Рішення Конституційного Суду України в Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, а також постанов Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №815/2681/17 та від 23 вересня 2020 року у справі №1.380.2019.003695 для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а  рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 вересня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.
          
Головуючий	 	 	Боровицький О. А.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Шидловський В.Б.    Курко О. П.