П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

18 січня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/6121/21	

 	Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я.                                  Дата і місце ухвалення: 22.07.2021р., м. Одеса                                                               	
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі:
головуючого  -    Ступакової І.Г.
суддів             -    Бітова А.І.
-          Лук`янчук О.В.
       при секретарі  -     Рябоконь Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 липня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ №61 від 31 березня 2021 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, відповідно до процедури, передбаченої ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення щодо оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він є громадянином Судану, однак не може повернутися до країни свого громадянського походження через небезпеку для його життя та здоров`я. Стверджував, що у зв`язку з тим, що у 2016 році позивач та його сім`я стали жертвами пограбувань  та побиття зі сторони бойовиків-арабів з «Джанджавід», ОСОБА_1 організував політичний рух, який активно захищає жителів регіону Дарфур. Через свою політичну діяльність позивач отримує погрози навіть перебуваючи на території України. Зазначене стало підставою для звернення в лютому 2021 року до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак, наказом №61 від 31.03.2021р. відповідач відмовив в оформленні документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, посилаючись на очевидну необґрунтованість клопотання. Вказаний наказ позивач вважає незаконним та зазначає, що у нього наявні умови, передбачені п.1 та п.13 ст.1 Закону, тоді як територіальним органом ДМС всебічно не досліджено інформацію по країні походження ОСОБА_1 . 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 липня 2021 року позов задоволено. 
Визнано неправомірним та скасовано наказ ГУ ДМС України в Одеській області №61 від 31.03.2021р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Зобов`язано ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не повне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення від 22.07.2021р., з прийняттям нового судового рішення - про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .
В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що територіальним органом ДМС при розгляді заяви позивача не проаналізовано інформацію по країні походження заявника. При формуванні висновку щодо відсутності умов, передбачених пунктами 1 та 13 статті 1 Закону, було використано дев`ять джерел, які стосувалися країни походження ОСОБА_1 - Судану, та які є загальновживаними, неодноразово застосовувалися при зверненнях  та використовувалися УВКБ ООН  у справах біженців.  
Також, апелянт вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції про неврахування ГУ ДМС України в Одеській області при розгляді заяви ОСОБА_1 політичної діяльності останнього. Частина інформації щодо політичної та суспільної діяльності, надана позивачем, не прийнята до уваги через відсутність її зв`язку з ОСОБА_1 , а інша частина інформації, яка міститься в соціальних мережах позивача, не несе ніякого впливу на суспільне та політичне життя Судану. Судом не враховано, що незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту через 1 рік після перебування на території України в якості нелегального мігранта. 
Посилається апелянт і на те, що зобов`язуючи ГУ ДМС України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд першої інстанції перебрав на себе повноваження суб`єкта владних повноважень, які є дискреційними. 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача та представників відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Судану, уродженцем м.Ніала, за етнічною належністю плем`я Барго, сповідує іслам, сунітського толку, не одружений, дітей не має. Рідні мови позивача англійська та арабська, також вільно володіє російською мовою та українською зі словником.
Позивач має базову середню освіту, яку здобув на території Судану. 
На території України ОСОБА_1 навчався на медичному факультеті Сумського державного університету у період 2013-2019р.р. Навчання не закінчив через незданий медичний ліцензійний іспит КРОК.
Позивач в жовтні 2013 року вперше прибув на територію України, легально з метою навчання. В липні 2016 року здійснив виїзд на територію Судану та повторно у вересні 2016 року в`їхав в Україну, легально, авіарейсом Хартум (Судан) - Київ, міжнародний аеропорт «Бориспіль» (Україна). Починаючи з вересня 2016 року позивач жодних виїздів за межі України не здійснював.
У зв`язку з навчанням в Сумському державному університеті Управлінням ДМС України в Сумській області позивача було документовано посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 19.11.2013р. строком дії до 19.11.2014р. В подальшому, термін дії посвідки продовжувався до 31.08.2019р. 
У зв`язку з навчанням в Одеському інституті МАУП ГУ ДМС України в Одеській області було документовано ОСОБА_1 посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 12.07.2019р. терміном дії до 31.08.2020р.
13.03.2020р. ГУ ДМС України в Одеській області прийнято рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 12.07.2019р.
В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Управління з питань шукачів притулку та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При зверненні за захистом позивач надав оригінал паспортного документу серії НОМЕР_3 .
Щодо проблематики переслідування в країні громадянської належності ОСОБА_1 зазначив: озброєний конфлікт між темношкірими африканцями та арабськими племенами « Джанджавіт » на території провінції Південний Дарфур (с.Кошеванго), внаслідок якого відбулося масове вбивство людей; фізичне насилля в 2016 році з боку арабського племені «Джанджавіт»; неможливість повернутися до Судану внаслідок побоювання за власне життя через активне висловлення позиції стосовно соціально-політичної ситуації країни в мережі Інтернет на особистому каналі соціальної мережі YouToube та ЗМІ. 
Під час процедури розгляду заяви із позивачем було проведено дві співбесіди від 29.03.2021р. та 31.03.2021р.
За результатами розгляду заяви та особової справи позивача Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додатково захисту, у якому зазначено, що позивач не підпадає під ознаки біженця, передбачені Конвенцією про статус біженців 1951 року та діючим Законом України «Про біженців та осіб, які потребують податкового або тимчасового захисту», у зв`язку з чим заява є очевидно не обґрунтованою за відсутністю умов, зазначених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують податкового або тимчасового захисту».
31.03.2021р., на підставі вказаного висновку, відповідно до  ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ГУ ДМС України в Одеській області прийняло наказ №61 про відмову в оформленні позивачу документів для вирішення питання щодо визнання позивачем біженцем або особою.
Про прийнятий наказ ОСОБА_1 надіслано повідомлення №5/1-378 від 31.02.2021р. 
Не погоджуючись з правомірністю та обґрунтованістю вказаного наказу позивач оскаржив його в судовому порядку. 
Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_1 , виходив з того, що підстави для висновку про очевидну необґрунтованість заяви позивача, встановлені ч.6 ст.8 Закону, відсутні, зважаючи на інформацію по країні походження, а також на створення позивачем інтернет-платформи «Ноооsh.net», стрім каналу на цій платформі і на каналі «You Tube», що мають політичний характер. При  прийнятті спірного наказу відповідач не вимагав надання додаткових відомостей ні від позивача, ні від органів державної влади для уточнення інформації щодо ситуації у країні громадянської належності ОСОБА_1 станом на час прийняття оскаржуваного наказу, а також не врахував відповідної інформації з жодного авторитетного джерела.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення  позову виходячи з наступного.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VI.
Так, згідно ч.1 ст.5 вказаного Закону особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У відповідності до ч.1 ст.8 цього ж Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
За правилами ч.6 ст.8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
При цьому, слід враховувати, що відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону  №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.
Колегія суддів зазначає, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.
Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.
Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту «A» статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто, таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.
В свою чергу, згідно п.п. 4, 13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Також, відповідно до положень Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004р. №8043/04, виділяються наступні фактори, які повинні досліджуватися при розгляді заяв шукачів притулку: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; заявник заслуговує на довіру.
З матеріалів справи вбачається, що при зверненні в лютому 2021 року до ГУ ДМС України в Одеській області щодо оформлення документів для вирішення питання про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 повідомив про те, що він має побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин. Зокрема, зазначав, що він організував рух, який активно виступає за права жителів регіону Дарфур. Разом із однодумцями ОСОБА_1 створив платформу « ІНФОРМАЦІЯ_8 » та стрім-канал на цій платформі і на каналі «YouTube», на яких проводить прямі трансляції, запрошує відомих людей Судану  та обговорює яким чином можна змінити режим в Судані. Позивач стверджує, що через таку діяльність він отримує погрози та у випадку повернення до країни походження може стати жертвою переслідувань.
Під час розгляду справи судом першої інстанції здійснено огляд електронних доказів, зокрема електронних сайтів:
« ІНФОРМАЦІЯ_4 », з якого суд встановив, що сторінка на даному каналі була створена   26.09.2017р. та прив`язана до належних позивачу сторінок « ІНФОРМАЦІЯ_5 »,  « ІНФОРМАЦІЯ_6 », « ІНФОРМАЦІЯ_7 » створений 25.03.2011. Дані докази, за висновками суду першої інстанції, підтверджують посилання позивача про створення ним політичної платформи в мережі Інтернет з 2011 року, де міститься інформація та обговорення складної політичної ситуації в Судані.
Враховуючи політичний характер інформації, яка міститься на створених ОСОБА_1 інтернет-платформах, суд першої інстанції дійшов висновку про існування умов, які виключають очевидну необґрунтованість заяви позивача та потребують їх вивчення.
Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки як вбачається зі змісту додаткового протоколу співбесіди з громадянином Судану ОСОБА_1 від 31.03.2021р., останній зазначив, що на території України представники влади Судану йому не погрожують, в тому числі й через його програми на YouTube  - Novas Khall.
До того ж, як зазначив позивач, останні політичні новини він розміщував  на ютуб-каналі 05.06.2020р., тобто за 8 місяців до звернення до територіального органу ДМС для отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
При вирішенні даного спору колегія суддів, також, враховує, що наявні посилання на соціальні мережі позивача містять у собі низьку активність щодо переглядів, поширення, коментування. Зважаючи на те, що населення Судану наразі складає близько 43 млн.чол., колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апелянта, що хоча і має місце у спірних правовідносинах політична активність ОСОБА_1 , однак вона носить малозначимий характер через призму впливу на суспільну думку в Судані.  Як наслідок, така політична активність виключає ймовірність переслідування позивача в країні походження за його суспільно-політичну діяльність. 
Як вбачається з матеріалів справи, інформація щодо політичної діяльності позивача враховувалася та аналізувалася ГУ ДМС України в Одеській області при вирішенні питання щодо оформлення документів про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проте прийнята як сумнівна. 
Суд першої інстанції, посилаючись на створення позивачем політичної платформи в мережі Інтернет з 2011 року, де міститься інформація та обговорення складної політичної ситуації в Судані, залишив поза увагою, що у вересні 2016 року ОСОБА_1 було здійснено оформлення паспортного документу в Судані, не зазначаючи, при цьому, жодних проблем в отриманні відповідних послуг на території країни громадянського походження. Зазначене, на думку колегії суддів, дає підстави для висновку, що позивач не перебуває в розшуку в Судані та продовжує користуватися захистом країни громадянського походження, що не сумісно з конвенційними ознаками визначення статусу біженця.
Про відсутність утисків з боку представників державних органів країни громадської належності додатково свідчить те, що  позивач покинув країну громадянської належності легально, без будь-яких перешкод з боку, як державних органів, так і недержавних угрупувань.
Позивачем не вказано жодного факту, який би можливо було розцінювати, як відмову в захисті країни громадянської належності.
Твердження позивача щодо існування на теперішній час небезпеки, яка йому загрожує в країні громадянської належності, є безпідставними і не мають реального підґрунтя. Позивач не наводить переконливих доводів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину чи переслідування його родичів.
Також, колегія суддів враховує, що на території країни громадянської належності залишились проживати члени сім`ї позивача (батько, матір та рідний брат). Під час анкетування та співбесід ОСОБА_1 зазначив, що його батьки з 2003 року проживають в таборі «Калма», отримують гуманітарну допомогу від держави, мають змогу вільно переміщатися територією Судану. Крім того, брат позивача проживає у м.Ніала, де закінчив навчання в школі та готується до вступу до університету (додатковий протокол співбесіди від 31.03.2021р.), що спростовує доводи позивача щодо дискримінації з боку арабського племені «Джанджавіт» у реалізації загальних прав через релігійну належність  до мусульман та етнічну належність до племені Барго . 
Інформація щодо пограбування в 2016 році  представниками племені «Джанджавіт» не пов`язується з конвенційними ознаками. 
При вирішенні спірного питання колегія суддів враховує, що незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, ОСОБА_1 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в лютому 2021 року, тобто із суттєвими зволіканнями. Так, ОСОБА_1 з березня 2020 року, у порушення чинного законодавства, перебуває на території України у якості нелегального мігранта.  
Цим самим позивач порушив вимоги частини 5 статті 5 Закону №3671-VI, якою передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
В пункті 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009р. №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів пов`язаних щодо перебування іноземця та особи без громадянства в Україні», зазначено, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. 
При цьому, як в ході попереднього розгляду органом міграційної служби заяви позивача, так само і в позовній заяві, позивачем не зазначено, що йому перешкоджало раніше звернутись до міграційної служби із заявою про надання статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.
Колегія суддів вважає, що ці обставини вказують на необґрунтованість ймовірних побоювань позивача зазнати переслідування у країні громадянської належності та на відсутність першочергової потреби саме у міжнародному захисті.
Факт досить тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів причини звернення позивача вказані в заяві та свідчить про те, що дане звернення до ГУДМС України в Одеській області обумовлене лише потребою у легалізації на території України.
Таким чином, колегія суддів вважає, що знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факту переслідувань його за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.
Відносно додаткової форми захисту, колегія суддів зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.
Посилання суду першої інстанції на те, що відповідач не дослідив в повній мірі рівень небезпеки в країні походження позивача, який існував станом на час прийняття спірного рішення, колегія суддів вважає безпідставними. Так, зокрема, як вбачається з наявного в матеріалах справи висновку про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або визнання особою, що потребує додаткового захисту, відповідачем враховувалась інформація щодо країни походження позивача.
Посилання на будь-яку актуальну інформацію по країні походження позивача адміністративний позов не містить; надана позивачем інформація по країні його походження датована 2018-2019р.р. 
Інформація по країні громадянського походження, яку враховано судом першої інстанції при вирішенні спору (Human Rights Watch WorldReport 2020- Sudan published 14 January 2020 https// www.eco .net/en/document/2022720.html), актуальна станом на січень 2020 року, тоді як за міжнародним захистом позивач звернувся до відповідача в лютому 2021 року.
Матеріалами справи підтверджено, що міграційною службою перевірена інформація по країні походження та з`ясовано, що Республіка Судан просувається в рейтингу країн, які забезпечують правопорядок на своїх територіях, наявні позитивні тенденції стосовно стабілізації соціально-політичної ситуації на території громадянської належності позивача. 
Більше того, інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.
Колегія суддів вважає, що перевірка фактів, обставин та підстав, зазначених позивачем у заяві про надання статусу біженця або визнання особою, що потребує додаткового захисту, проводилась відповідачем на основі всебічного вивчення та оцінки всіх документів і матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, та з дотриманням вимог національного законодавства, актів міжнародного права у справах захисту прав та свобод людини. Відповідачем цілком правомірно було прийнято наказ №61 від 31 березня 2021 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому підстави для скасування цього наказу  відсутні.
Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи сторін, колегія суддів дійшла до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно п.1, п.4 ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є не повне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Керуючись ст.ст. 308, 310, п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -          

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задовольнити.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 липня 2021 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу №61 від 31 березня 2021 року, зобов`язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.
                                                                   Повний текст судового рішення виготовлений 18 січня 2022 року.

Головуючий:                                                                                                                     І.Г. Ступакова

Судді:                                                                                                                                А.І. Бітов

                                                                                                                                        О.В. Лук`янчук