22-ц/804/423/22 
                                                                                264/327/19 
                                               
Головуючий у 1 інстанції Пустовойт Т. В. Єдиний унікальний номер 264/327/19
Номер провадження 22-ц/804/423/22
Доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

19 січня 2022 року  м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:
головуючого судді Баркова В. М.,
суддів   Зайцевої С.А.,
Мальцевої Є .Є.,
секретар  Сидельнікова А. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 вересня 2021 року у справі позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільно нажитого майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

В січні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовними вимогами до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя посилаючись на те, що перебувала з відповідачем у шлюбі з 23 червня 2003 року, який розірвано рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 вересня 2016 року. В період шлюбу за гроші, які вони отримали в якості подарунків на весілля, а також доходів від заробітної плати та ведення домашнього господарства, придбали з відповідачем рухоме і нерухоме майно. На підставі рішення Сартанської селищної ради від 24 грудня 2010 року за №6/3-23/2 відповідач ОСОБА_2 отримав у власність земельну ділянку в АДРЕСА_1 на якій почали будувати будинок, який на час розірвання шлюбу був недобудований. Добровільно сплатити компенсацію ? частки вартості будівельних матеріалів, які були використанні при будівництві будинку, відповідач не бажає. Крім того, 19 жовтня 2013 року за спільні кошти у сумі 100 000 грн. вони придбали автомобіль «ВАЗ 21101», яким відповідач розпорядився без її згоди передавши у користування іншій особі. Враховуючи наведене, просила визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя будівельні матеріали, що були використані при будівництві незавершеного житлового будинку АДРЕСА_1 , стягнути зі ОСОБА_2 грошову компенсацію за ? частини вартості будівельних матеріалів у розмірі 39 902 грн., залишивши будівельні матеріали у власності ОСОБА_2 , а також стягнути зі ОСОБА_2 в рахунок компенсації ? частки автомобіля марки «ВАЗ 21101», номерний знак НОМЕР_1 , половину від його ринкової вартості в розмірі 31 670 грн., залишивши автомобіль у користуванні відповідача.
Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано автомобіль марки «ВАЗ 21101», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по ? частині автомобілю «ВАЗ 21101», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску. Крім того, стягнуто із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі по 768 грн. 40 коп. з кожного, а також з відповідача на користь позивачки понесені судові витрати на автотоварознавчу експертизу в розмірі 2 000 грн.
Не погоджуючись частково із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на незаконність оскаржуваного рішення, просила його змінити в частині поділу будівельних матеріалів. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд при ухвалені оскаржуваного рішення не врахував усіх доказів по справі та не керувався нормами чинного законодавства та практикою Верховного Суду з розгляду аналогічних справ.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача адвокат Царьова О. С. зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки судом вірно встановлено, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами ст. 364, 367 ЦК України.
Відповідач в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений судовою повісткою, тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без його участі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки адвоката Константинова І. В., який просив скаргу задовольнити, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 376 ЦПК України).
Судове рішення оскаржується позивачкою лише в частині поділу між колишнім подружжям будівельних матеріалів, що використані при будівництві незавершеного житлового будинку та стягнення вартості їх ? частини, а тому апеляційним судом в іншій частині не переглядається.
Відмовляючи у позовних вимогах щодо поділу будівельних матеріалів суд виходив з того, що спірна недобудова зведена без відповідного дозволу та належно затвердженого проекту, є самочинним будівництвом і тому визнання права власності на будівельні матеріали, використані для самочинно збудованих об`єктів та стягнення частини їх вартості, є неправильно обраними способами захисту права.
Проте з таким висновком суду погодитись не можна.
Судом встановлено, що сторони з 23 серпня 2003 року по 02 вересня 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі.
Рішенням Сартанської селищної ради №6/3-23/2 від 24 грудня 2010 року відповідачу ОСОБА_2 надано у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1246 га, що розташована у АДРЕСА_1 .
Сторони під час шлюбу почали самочинно будувати житловий будинок за вищезгаданою адресою .
Відповідно до частини другої статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у пункті 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва), право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Вони мають право на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Такі ж положення містить й норма статті 368 ЦК України.
За змістом частини першої статті 61 СК України об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.
Таким чином, будівельні матеріали, обладнання та конструкції, які були використані в процесі самочинного будівництва будинків, господарських будівель і споруд, є майном, набутим сторонами під час шлюбу, тобто сукупністю речей, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки.
За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
З висновку судової будівельно-технічної експертизи № 10-с від 29 жовтня 2019 року вбачається, що в процесі незавершеного самочинного будівництва житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , використано будівельні матеріали, обладнання та конструктивні елементи загальною вартістю 79 804 грн. (а.с. 106-107).
Відповідно до частини першої статті 131 ЦПК України 2004 року сторони зобов`язані подати свої докази до суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 10, частина перша статті 60 ЦПК України 2004 року).
За змістом статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.
Судом першої інстанції достовірно встановлено, що спірне майно придбано сторонами за час шлюбу. При цьому відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте за час шлюбу, що є його процесуальним обов`язком.
Враховуючи вищенаведене, будівельні матеріали, які були використані в процесі будівництва, придбані за спільні кошти подружжя, а тому підлягають поділу між сторонами, а відтак рішення суду в цій частині необхідно скасувати та задовольнити позовні вимоги.
Крім того, відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.
Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.
Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування.
У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.
Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.
Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.
Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд у своїй постанові від 09 червня 2021 року у справі № 760/789/19 (провадження № 61-16632св20) дійшов висновку, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.
Аналогічні висновки висловлені, зокрема у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц (провадження № 61-30421св18) та від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18).
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, зробленим у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) «[…] суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду».
Враховуючи наведене, підлягають задоволенню позовні вимоги і в частині присудження позивачці грошової компенсації ? частки вартості будівельних матеріалів, оскільки вони набуті сторонами в період шлюбу, є об`єктом їх права спільної сумісної власності та позивачка не може користуватися ними, а тому має право на грошову компенсацію вартості своєї частки у праві спільної сумісної власності і, як наслідок, припинення її права власності на спірне майно.
Відповідно положень ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Рішенням суду першої інстанції від 28 вересня 2021 року було стягнуто зі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 768,40 грн. з кожного. За подання апеляційної скарги позивачкою сплачено судовий збір у розмірі 2 305 грн. 20 коп., розрахунковою сумою судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір» є сума у розмірі 1 152 грн. 20 коп. (а.с. 199).
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про повне задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1 152 грн. 20 коп.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 вересня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення вартості ? частини будівельних матеріалів - скасувати.
Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 будівельні матеріали, що використані при самочинному будівництві житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 39 902 (тридцять дев`ять тисяч дев`ятсот дві) грн.
Припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 на ? частину будівельних матеріалів, що використані при самочинному будівництві житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) гривні 20 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 24 січня 2022 року.

Судді       В. М. Барков

        С. А. Зайцева

Є. Є. Мальцева