Ухвала    
 
23 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 185/2762/20
провадження № 61-20737ск21   
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю.,
 
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від                      14 квітня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від                       06 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Павлоградське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Павлоградської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання умови договору недійсною, зобов`язання відновити становище особистого рахунку № НОМЕР_1 та внести відомості про зменшення суми заборгованості, відшкодування моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до КП  «Павлоградське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Павлоградської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання умови договору недійсною, зобов`язання відновити становище особистого рахунку № НОМЕР_1 та внести відомості про зменшення суми заборгованості, відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , яка за життя була власником приватизованої квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим припинились правовідносини по наданню послуг з централізованого водопостачання і водовідведення до цієї квартири. У матері була невелика пенсія, тому призначалась житлова субсидія, у зв`язку з чим послуги оплачувались частково ОСОБА_3 і частково за рахунок бюджетних коштів у виді житлової субсидії, та заборгованості не було. Після смерті ОСОБА_3 право власності на вказану квартиру перейшло до доньок ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в рівних частинах кожній на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06 квітня 1999 року серія АВА № 506730. В свідоцтві зазначено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 проживають за іншими адресами: ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_2 , а ОСОБА_2 в АДРЕСА_3 . З 29 грудня 1995 року ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , згідно штампу В паспорті, та весь час постійно проживає за цією адресою і отримує житлову субсидію. Після смерті ОСОБА_3 в квартирі ніхто не проживав до 2014 року. ОСОБА_1 проживала і працювала в м. Дніпрі, а ОСОБА_2 проживала в                                      с. Богданівка Павлоградського району і працювала в цьому ж селі та хуторі Самарському Павлоградського району, тому використовувати послуги з централізованого водопостачання і водовідведення в квартирі не було кому із-за відсутності в квартирі споживачів. З дня укладення Договору № 91031516 між КП «Павлоградводоканал» і ОСОБА_1 12 лютого                    2014 року позивач своєчасно оплачувала відповідачу послуги з централізованого водопостачання і водовідведення. З 24 лютого 2014 року обсяг спожитих води і стоків обчислювався згідно показників лічильника, встановленого в квартирі. За період з 01 листопада 2006 року по 01 березня 2010 року (за 3 роки 6 місяців) відповідач нарахував позивачці кількість спожитої води і стоків в розмірі 354 куб. м, з якою остання не згодна. Позивачка вважає, що включення до Договору п. 6.5 умови про обов`язок споживача оплатити заборгованість за минулий період, який не охоплюється Договором, є незаконними діями монополіста послуги. Умова Договору, викладена в п. 6.5, відповідно до пунктів 2, 3 частини 3, частини 4 статті 18, пунктів 3, 4 статті 21 3акону України «Про захист прав споживачів» є несправедливою та такою, що порушує права споживача, тому підлягає визнанню недійсною на підставі статей частини 1 статті 203, статей 215, 217 ЦК України, частин 5, 7 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з частиною 1 статті 18 3акону України «Про захист прав споживачів» недійсність пункту 6.5 Договору не тягне за собою недійсність Договору повністю, а лише зобов`язує відповідача вирішувати питання, пов`язані із сумою боргу в розмірі 2 302,55 грн, що була нарахована по особистому рахунку № НОМЕР_1 в період з 01 листопада 2006 року по                        01 травня 2010 року до укладення Договору, нормами діючого законодавства, а не Договором, в якому відсутні умови про його зворотню дію. Небажання Відповідача врегулювати спірну ситуацію позасудовим способом негативно позначилося на психологічному і фізичному стані, привело до душевних страждань, втрати особистого часу для захисту своєї майнової та немайнової сфери, яке могло бути витрачено на свій розсуд для розвитку особистості, поліпшення фізичного стану та інтелектуального розвитку, допомоги друзям. Постійні вимоги відповідача впродовж останніх 6 років 2 місяців сплатити йому 2 302,55 грн з погрозами відключити водопостачання і водовідведення тримало в постійній напрузі, з переживаннями, що останній дійсно може вчинити такі дії і лишити нормальної життєдіяльності.
Враховуючи зазначене, позивачка просила суд:
- визнати недійсною несправедливу, яка порушує права споживача, умову Договору № 1031516 про надання населенню послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення від 12 лютого 2014 року, укладеного між КП «Павлоградське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» і ОСОБА_1 , що викладена в пункті 6.5: «На момент укладення договору сума заборгованості Споживача за послуги водопостачання та водовідведення складає 2 751,65 грн. Споживач зобов`язується вирішити питання про погашення заборгованості перед Виконавцем на 01.03.14.»;
- зобов`язати КП «Павлоградське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Павлоградської міської ради відновити становище особистого рахунку № НОМЕР_1 станом на момент укладення Договору № 1031516 про надання населенню послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення від 12 лютого 2014 року відповідно до його становища на 31 жовтня 2006 року шляхом здійснення перерахунку суми заборгованості в розмірі дві тисячі триста дві гривні п`ятдесят п`ять копійок (2 302 грн 55 коп.), яка була нарахована в період з              01 листопада 2006 року по 01 травня 2010 року, в сторону її зменшення до суми нуль гривень нуль копійок (0 грн 00 коп.) та внести відповідні відомості про зменшення суми заборгованості по особистому рахунку № НОМЕР_1 на суму 2 302,55 грн до внутрішньої і вихідної документації цього підприємства, на підставі якої встановлюється сума заборгованості ОСОБА_1 для призначення житлової субсидії;
- стягнути з КП «Павлоградське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Павлоградської міської ради грошові кошти в сумі шість тисяч п`ятсот гривень 00 копійок (6 500 грн 00 коп.) на відшкодування ОСОБА_1 завданої моральної шкоди, яка не підлягає оподаткуванню.
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2021 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2021 року залишено без змін.
21 грудня 2021 року (згідно з відміткою на поштовому конверті)                                       ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від                       06 жовтня 2021року.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України. 
Відповідно до пункту 5 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Предметом позову у вказаній справі є захист прав споживачів шляхом визнання умови договору недійсною, зобов`язання відновити становище особистого рахунку та внесення відомостей про зменшення суми заборгованості і відшкодування моральної шкоди.
Ціна позову у даній справі складає 6 500 грн, яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн * 250 = 567 500 грн).
Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.
Верховним Судом не встановлено випадків, передбачених пунктом  2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.
Разом із тим, колегія суддів вважає, що наведені заявником обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав як для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, так і для висновку про те, що справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
З урахуванням наведеного, оскільки заявником подано касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, увідкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Разом із тим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.
На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 19, статтею 260, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Павлоградське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Павлоградської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання умови договору недійсною, зобов`язання відновити становище особистого рахунку № 1-1031516 та внести відомості про зменшення суми заборгованості, відшкодування моральної шкоди. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                       Є. В. Коротенко
 
         А. Ю. Зайцев
 
         М. Ю. Тітов