Справа № 463/3478/21                                Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я. 
Провадження № 22-ц/811/4041/21                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія:36

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 березня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Івасюти М.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 липня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

у березні 2021 року Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , відтак користуються послугами з централізованого опалення, у зв`язку з чим їм присвоєно особовий рахунок № НОМЕР_1 . Стверджує, що споживачі житлово-комунальних послуг зобов`язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги, в тому числі водопостачання, газ, теплоенергію, електроенергію та інші послуги, за тарифами, затвердженими в установленому порядку. Зазначає, що факт надання відповідачам послуг з централізованого опалення підтверджується актами про включення системи теплопостачання. Вказує, що відповідачами неналежним чином виконувалися обов`язки з оплати наданих послуг з централізованого опалення, у зв`язку з чим за особовим рахунком № НОМЕР_1 утворилася заборгованість за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2019 року за послуги з централізованого опалення в розмірі 12 525.70 грн. Вважає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, тому з відповідачів на його користь підлягає стягненню 822.39 грн. інфляційних втрат та 3 % річних, що становить 412.19 грн. З наведених підстав просить стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2019 року в розмірі 12 525.70 грн., інфляційній втрати в розмірі 822.39 грн. та 3% річних в розмірі 412.19 грн., а всього 13 760.28 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2270 грн. 
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 27 липня 2021 року позов Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з березня 2018 року по 31 грудня 2019 року в розмірі 6952.26 грн.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» 1146.90 грн. судових витрат по 573.43 грн. з кожного.
Рішення суду оскаржило Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго», в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. 
Апелянт стверджує, що Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» як виконавець послуг здійснює нарахування за надані послуги відповідно до чинного законодавства, а відтак вправі вимагати оплату послуги з компенсацією за період прострочення такої. Зазначає, що відповідачі неодноразово зверталися до нього зі зверненнями про надання відповідей стосовно їхньої заборгованості, що, на думку апелянта, свідчить про визнання ними боргу, а письмове звернення боржника до кредитора стосовно боргу є підставою для переривання строку позовної давності. Вказує, що вчасно звернувся за захистом своїх порушених прав до суду, в результаті чого на його користь видавалися судові накази про стягнення з відповідачів заборгованості, зокрема, судовий наказ № 463/446/19 від 07 березня 2019 року - за період з 01 січня 2017 року по 30 листопада 2018 року та судовий наказ № 463/1734/20 від 10 березня 2020 року - за період з 01 грудня 2018 року по 31 грудня 2019 року, однак вищезазначені накази були скасовані за заявами відповідачів. Вважає, що має право на звернення до суду з позовною заявою протягом трирічного строку з моменту скасування судового наказу для стягнення заборгованості за період до переривання строку позовної давності, відтак ним не пропущено строк загальної позовної давності. Наголошує, що правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає можливості стягнення з боржника суми боргу з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року про відкриття апеляційного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 липня 2021 року ухвалено розглядати без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Розгляд апеляційної скарги Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 липня 2021 року призначено на 17 год. 00 хв. 21 лютого 2022 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Оскільки текст постанови складено 03 березня 2022 року, то незважаючи на те, що розгляд справи призначено на 21 лютого 2022 року, датою ухвалення постанови є саме 03 березня 2022 року.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи частково позов Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не здійснювали оплату наданих їм комунальних послуг з централізованого опалення, у зв`язку з чим у них утворилася заборгованість, яка підлягає солідарному стягненню з відповідачів на користь позивача в розмірі 6952.26 грн. за період з березня 2018 року по 31 грудня 2019 року, в той час як стягнення з відповідачів заборгованості за період з січня 2017 року по лютий 2018  року не підлягає до задоволення, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Стаття 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначає перелік комунальних послуг.
До комунальних послуг відносяться, зокрема централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо (п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Статтею 67 ЖК УРСР передбачено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописки № 6 від 14 січня 2020 року (а.с. 10).
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21 лютого 2017 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованість в розмірі 7 021.52 грн. за послуги з централізованого опалення за період з 01 липня 2014 року ппо 01 січня 2017 року.
07 березня 2019 року Личаківським районним судом м. Львова видано судовий наказ № 463/446/19, яким стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованість за послуги з централізованого опалення в розмірі 6568.93 грн., інфляційні втрати в розмірі 626.39 грн., 3% річних в розмірі 192.79 грн., а також 192.10 грн. судових витрат.
Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 04 квітня 2019 року судовий наказ № 463/446/19 від 07 березня 2019 року, виданий Личаківським районним судом м. Львова, скасовано. Роз`яснено стягувачу його право звернутися до суду з тими самими вимогами в порядку позовного провадження.
10 березня 2020 року Личаківським районним судом м. Львова видано судовий наказ № 463/1734/20, яким солідарно стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення за період з 01 грудня 2018 року по 31 грудня 2019 року в розмірі 5956.77 грн., інфляційні втрати в розмірі 196.00 грн., 3% річних в розмірі 219.40 грн.
Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 01 квітня 2020 року судовий наказ № 463/1734/20 від 10 березня 2020 року, виданий Личаківським районним судом м. Львова, скасовано. Роз`яснено стягувачу його право звернутися до суду з тими самими вимогами в порядку позовного провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
Споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору (п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний, підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.
Отже, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.
28 листопада 2016 року Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» надіслало ОСОБА_1 два примірники договору про надання послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води з пропозицією підписати договір та один примірник повернути у місячний строк.
01 грудня 2016 року вищезазначений договір отримано ОСОБА_1 , що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 17), однак такий не було підписано, що свідчить про те, що він не був укладений.
Відповідно до пункту 8 Правил надання послуг із централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, послуги надаються споживачеві згідно із договором, що оформлюється на основі типового договору про надання послуг із централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.
Договір між позивачем та відповідачем не укладався, однак правовідносини, які виникли, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції на момент надання житлово-комунальних послуг та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 344/10719/16-ц.
Обгрунтовуючи позовні вимоги, Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» надало розрахунок заборгованості відповідачів за надані послуги з централізованого опалення за період з 01 липня 2014 року по 16 січня 2020 року, з якої вбачається, що загальна сума заборгованості складає 12 525.70 грн. (а.с. 12-13).
Як вбачається із матеріалів справи Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги 26 березня 2021 року, при цьому позивач, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив стягнути заборгованість за надані послуги з централізованого опалення за період з 01 січня 2017 року по грудень 2019 року, в сумі 12 525.70 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
У відзиві на позовну заяву відповідачі звернулися із заявою про застосування наслідків спливу строку позовної давності до позовних вимог про стягнення заборгованості за період з 01 січня 2017 року по березень 2018 року.
Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності, відтак заява про її застосування може бути викладена у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 09 квітня 2019 року у справі № 912/1104/18 та від 20 вересня 2019 року у справі № 904/4342/18.
Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Оскільки Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» звернулося до суду з позовом у березні 2021 року, відповідачі звернулися до суду із заявою про застосування наслідків спливу позовної давності, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у стягненні з відповідачів на користь позивача заборгованості за період з 01 січня 2017 року по лютий 2018 року, оскільки такі вимоги заявлені з пропуском строку позовної давності.
З долученого до матеріалів справи розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 16 січня 2020 року у  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2  наявна заборгованість зі сплати за надані житлово-комунальні послуги з централізованого опалення, розмір якої за період з березня 2018 року по 31 грудня 2019 року становить 6952.26 грн.
Відповідачами, всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надано жодних доказів на спростування наявної у них заборгованості, як і не надано свого розрахунку заборгованості.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач, як виконавець послуг, забезпечив надання споживачам житлово-комунальних послуг з централізованого опалення, які відповідачі споживали, від їх отримання не відмовилися, тобто, між сторонами встановлені фактичні договірні відносини на тих умовах, за яких надається ця послуга, відтак з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» підлягає стягненню солідарно заборгованість за надані послуги з централізованого опалення за період з березня 2018 року по 31 грудня 2019 року в розмірі 6952.26 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач вчасно звернувся до суду за захистом своїх прав, оскільки, звертаючись із заявами про видачу судового наказу, перервав строк позовної давності, що, на думку апелянта, не позбавляє його права на звернення до суду протягом трирічного строку після скасування судового наказу для стягнення заборгованості за період до переривання строку позовної давності, не заслуговують на увагу, оскільки звернення із заявою про видачу судового наказу не перериває строк позовної давності за заявленою вимогою чи її частиною.
Переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі. Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення інфляційних втрат в розмірі 822.39 грн. та трьох відсотків річних в розмірі 412.19 грн., суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належного розрахунку вказаних сум, оскільки такі обчислені з більшої суми, ніж заборгованість відповідачів, та за період, що виходить за межі позовної давності.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.
За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі N 6-2023цс15.
З огляду на те, що відповідачі прострочили виконання грошового зобов`язання з оплати наданих їм житлово-комунальних послуг, у позивача виникло право на отримання інфляційних втрат та трьох відсотків річних від простроченої суми.
В наявних в матеріалах справи розрахунках заборгованості відповідачів, крім розрахунку заборгованості за надані послуги з централізованого опалення, міститься також і розрахунок інфляційних втрат та 3 відсотків річних за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2019 року.
З долучених позивачем розрахунків заборгованості вбачається, що за вищезазначений період інфляційні втрати становлять 822.39 грн., а 3 відсотки річних - 412.19 грн. 
Однак, проводячи розрахунки інфляційних втрат та трьох відсотків річних, позивачем взято за основу суму, яка перевищує суму заборгованості відповідачів, а також охоплено періоди, за які не підлягає стягненню суму основної заборгованості, відтак колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» - залишити без задоволення. 
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 липня 2021 року в частині відмови у стягненні інфляційних втрат та трьох відсотків річних - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.
Постанова складена 03.03.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк