ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/1009/21                                                                       Головуючий у І інстанції - Заяць О.В.
                                                                                                                   Суддя-доповідач - Губська Л.В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  26 січня 2022 року                                                                                           м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
          Головуючого судді:                                                            Губської Л.В., 
          суддів:                                                                                Епель О.В., Степанюка А.Г.,
          за участю секретаря                                                                       Кондраток А.В.,
          позивача                                                                       ОСОБА_1 ,
          представника відповідача                                                  Дергунова Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Чернігівської обласної прокуратури на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернігівської обласної прокуратури про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:
- визнати протиправними дії Чернігівської обласної прокуратури щодо невиплати йому вихідної допомоги при звільненні та щодо невиплати середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги;
- зобов`язати Чернігівську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити йому вихідну допомогу при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку;
- зобов`язати Чернігівську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 01.01.2021 по день постановлення судового рішення.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він має право на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку згідно вимог ст. 44 Кодексу законів про працю України, проте відповідач протиправно не провів з ним повного розрахунку при звільненні.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року адміністративний позов задоволено частково, внаслідок чого визнано протиправною бездіяльність Чернігівської обласної прокуратури щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги, стягнуто з Чернігівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку 23 269,47 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 01.01.2021 по 28.04.2021 у розмірі 23 269, 47 грн.
При цьому суд першої інстанції виходив з того, що сума середнього заробітку значно перевищує суму заборгованості, що є неспівмірним з   розміром пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача, тому суд зменшив розмір відшкодування, передбачений ст. 117 КЗпП України до середньомісячного заробітку у розмірі 23 269, 47 грн. Крім того, суд першої інстанції з урахуванням ст. 9 КАС та з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача з боку суб`єкта владних повноважень, вийшов за межі позовних вимог та задовольнив позов шляхом стягнення на користь позивача вказаних сум.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, обидві сторони подали апеляційні скарги.
При цьому, позивач у своїй скарзі просить рішення суду змінити та задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі шляхом стягнення на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 129 44,19 грн, вказуючи, що суд безпідставно зменшив суму компенсації, не врахував обставини цієї справи і неправильно застосував принцип співмірності та справедливості.
Відповідач у своїй скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування своєї правової позиції зазначає, що ані Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-ІХ, ані Законом «Про прокуратуру» № 1697-VII не передбачено виплату вихідної допомоги у разі звільнення прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 цього Закону. 
В судовому засіданні позивач вимоги своєї апеляційної скарги підтримав, наполягав на її задоволенні та заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача, в той час, як представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача та просив задовольнити його апеляційну скаргу.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а апеляційна  скарга відповідача підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Так, судом установлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 починаючи з 21.11.2012 проходив службу в органах прокуратури Чернігівської області.
Наказом керівника Чернігівської обласної прокуратури № 576к від 24.12.2020 «Про звільнення ОСОБА_1 », керуючись ст. 11 ЗУ «Про прокуратуру» п.п. 2 п. 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», позивача звільнено з посади прокурора Сновського відділу Менської місцевої прокуратури Чернігівської області та органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 ЗУ «Про прокуратуру» з 31.12.2020.
При звільненні з посади та з органів прокуратури Чернігівська обласна прокуратура не виплатила позивачеві вихідну допомогу, передбачену ст. 44 Кодексу законів про працю України.
Не погоджуючись із такими діями відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів суду, що діяв правомірно, з чим загалом погоджується і колегія суддів з огляду на наступне.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.
Так, статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.
Відповідно до п. 9 ч. 1 вказаної статті прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-ІХ (далі - Закон № 113-ІХ) ст. 51 Закону №1697-VII доповнено ч. 5, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої п. 9 ч. 1 цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Законом № 113-ІХ внесено зміни також і до Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), а саме: ст. 32 доповнено ч. 5 такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; ст. 40 доповнено ч. 5 такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; ч. 9 ст. 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».
Статтею 1 КЗпП України встановлено, що Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Відповідно до ч. 4 ст. 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених п. 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень ч. 2 цієї статті, ст.ст. 42, 42-1, ч. 1, 2 і 3 ст. 49-2, ст. 74, ч. 3 ст. 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Статтею 44 КЗпП України встановлено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п.п. 1, 2 і 6 ст. 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (п. 3 ст. 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст. 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у п. 5 ч. 1 ст. 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Отже колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ч. 5 ст. 51 Закону № 1697-VII та ч. 4 ст. 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень ст. 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.
У постанові від 18.02.2021 у справі № 640/23379/19 Верховний Суд зазначив, що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.
Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.
Таким чином, оскільки позивача звільнено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до ст. 44 КЗпП.
Щодо вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати йому середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Частиною 1 статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз наведених положень КЗпП України свідчить про те, що компенсація за затримку виплати належних сум розраховується по день фактичної виплати належних сум, тому, оскільки в спірних правовідносинах належна вихідна допомога позивачеві ще не виплачена, колегія суддів приходить до висновку про передчасність позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію за затримку виплати, передбачену статтею 117 КЗпП України.
З огляду на викладені обставини справи, на переконання колегії суддів рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному з`ясуванні усіх обставин справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права, при цьому, висновки суду частково не відповідають фактичним обставинам, тому воно підлягає скасуванню в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволені позовних вимог.
Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема,  неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Чернігівської обласної прокуратури - задовольнити частково.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року скасувати в частині стягнення з Чернігівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
В задоволені позовних вимог в цій частині - відмовити.
В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Постанова в повному обсязі складена і підписана 31.01.2022.

Головуючий-суддя:                                                                                Л.В. Губська

Судді:                                                                                                    О.В. Епель

                                                                                                              А.Г. Степанюк