Справа № 341/2164/22 
Провадження № 22-ц/4808/556/22 
Головуючий у 1 інстанції Мергель М.Р. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 березня 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
               судді-доповідача        Девляшевського В.А.,
               суддів:                Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвеструм» про визнання кредитного договору недійсним, за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 - адвоката Мули Христини Олегівни на ухвалу Галицького районного суду в складі судді Мергеля М.Р., постановлену 09 лютого 2022 року в м. Галичі Івано-Франківської області,
в с т а н о в и в:
       У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвеструм» про визнання кредитного договору недійсним. 
Ухвалою Галицького районного суду від 09 лютого 2022 року дану справу передано за підсудністю до Подільського районного суду міста Києва.
       Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, представник позивача подала апеляційну скаргу. Апелянт вказує, що позивач є споживачем фінансових послуг, а подана позовна заява є способом захисту порушених прав позивача як споживача цих послуг. Таким чином, апелянт вважає, що дана позовна заява може пред`являтись за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача відповідно до ч.5 ст. 28 ЦПК України. Оскільки ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , відтак, на думку апелянта, справа підсудна Галицькому районному суду. 
Просить оскаржену ухвалу скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження її розгляду.
Відповідач ТзОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалося, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляло, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно із частиною другою статті 369 ЦПК України  та ч.1 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає до задоволення з таких підстав.
Передаючи справу за підсудністю до Подільського районного суду міста Києва, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами за даним позовом не є відносинами у сфері захисту прав споживачів, а тому на них не поширюються вимоги ч. 5 ст. 28 ЦПК України про право позивача на альтернативну підсудність - за його зареєстрованим місцем проживання.
Проте з цим висновком суду першої інстанції апеляційний суд погодитись не може з огляду на таке.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТзОВ «Фінансова компанія ««Інвеструм» про визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що спірний кредитний договір він не укладав та не підписував.
Для визначення підсудності спору суду необхідно з`ясувати коло цивільних справ, які компетентний вирішувати по суті даний суд.
Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду (ст.19 ЦПК України).
Територіальна підсудність (юрисдикція) - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.
Так, за загальними правилами підсудності позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (ч.2 ст.27 ЦПК України).
Стаття 28 ЦПК України передбачає підсудність справ за вибором позивача.
Зокрема, згідно із ч. 5 ст. 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.
Відповідно до ч.3 п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 19 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» споживачем, права якого захищаються на підставі Закону, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних потреб. Закон регулює відносини споживача підприємством, установою, організацією чи громадянином - підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємства.
Абзацом другим п. 2 цієї постанови Пленуму встановлено, що оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема ті, що виникають із договорів про надання фінансово кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття і ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг).
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пп. 22, 23 ст.1, ст.11, ч. 8 ст.18, ч. 3 ст. 22 Закону у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг), дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Так, з дати набрання чинності спеціального Закону України «Про споживче кредитування», а саме з 10 червня 2017 року, відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування регулюються спеціальним Законом України «Про споживче кредитування».
Положеннями ст.3 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що він регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування.
Між тим, згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
На час укладення оспорюваного договору стаття 11 Закону викладена в такій редакції: цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» відносини, що виникають у зв`язку з функціонуванням фінансових ринків та наданням фінансових послуг клієнтам, регулюються Конституцією України, цим Законом, іншими законами України з питань регулювання ринків фінансових послуг, а також прийнятими згідно з цими законами нормативно-правовими актами. Відносини, що виникають у зв`язку із захистом прав споживачів фінансових послуг, регулюються законодавством про захист прав споживачів з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.
За Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі №1-26/2011 держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (ч.1 ст. 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.
Таким чином, колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин застосовуються положення Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ним регулюються відносини між споживачами товарів і послуг та продавцями товарів і надавачами послуг, визначається механізм захисту прав споживачів товарів і послуг, а при вирішенні спорів, що виникають між учасниками таких правовідносин, цей Закон підлягає застосуванню нарівні з іншими актами цивільного законодавства України, що регулюють ті самі питання.
Відтак, позивач, як споживач фінансових послуг, визначивши на власний розсуд місце пред`явлення позову в цивільній справі про захист прав споживачів, пов`язаних із укладенням кредитного договору, а саме представивши позов за місцем проживання, скористалася своїм абсолютним правом, передбаченим ст.28 ЦПК України.
Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції на зазначене не звернув уваги та дійшов помилкового висновку про передачу справи за підсудністю до Подільського районного суду міста Києва.
Колегія суддів зауважує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим. Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Європейський суд з прав людини надаючи тлумачення принципу верховенства права в світлі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначав, що формальності не можуть бути підставами для виправдання несправедливості. 
Враховуючи викладене, ухвала суду першої інстанції є такою, що постановлена з недотриманням вимог процесуального закону щодо порядку вирішення питання відносно підсудності справи, а тому підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись 369, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Мули Христини Олегівни задовольнити.
Ухвалу Галицького районного суду від 09 лютого 2022 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                        В.А. Девляшевський
Судді:                                                                        І.В. Бойчук
                                                                               О.В. Пнівчук
Повний текст постанови складено 21 березня 2022 року.