Постанова
Іменем  України 
 
19 січня 2022 року
м. Київ
 
справа № 715/684/20-ц
 
провадження № 61-1363св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Хопти С. Ф. (суддя-доповідач)
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Ступак О. В.,                                 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Чагорська сільська рада Глибоцького району Чернівецької області, акціонерне товариство «Чернівціобленерго», управління Державної казначейської служби України у Глибоцькому районі Чернівецької області,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 30 вересня 2020 року у складі судді                        Маковійчук Ю. В. та постанову Чернівецького апеляційного суду                          від 28 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Лисака І. Н., Перепелюк І. Б., Половінкіної Н. Ю.,
ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Чагорської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, акціонерного товариства «Чернівціобленерго» (далі - АТ «Чернівціобленерго»), управління Державної казначейської служби України у Глибоцькому районі Чернівецької області про відшкодування майнової та моральної шкоди.
Позовну заяву мотивовано тим, що з метою забезпечення його будинку електропостачанням він замовив у Глибоцькому районі електричних мереж Відкрите акціонерне товариство «Енергопостачальна компанія «Чернівціобленерго» (далі - Глибоцький РЕМ ВАТ «ЕК «Чернівціобленерго») будівництво лінії електропередач від трансформаторної підстанції № 171 (далі ТП № 171) по вул. 5-та Приміська у с. Чагор Глибоцького району Чернівецької області до власного будинку. 
Зазначав те, що Глибоцький РЕМ здійснив будівництво ЛЕП ПЛ-0,4 кВ                  та передав її йому згідно акта прийомки виконаних робіт за травень                2000 року. Виконані роботи ним оплачено повністю, а у 2003 році його будинок було повністю підключено до вказаного ЛЕП.
Крім того, посилався на те, що 07 квітня 2017 року Чагорська сільська рада Глибоцького району Чернівецької області рішенням № 218-14/2017 прийняла у свою власність його ЛЕП як безгосподарну та передала                       у власність АТ «Чернівціобленерго».
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати рішення Чагорської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 07 квітня               2017 року № 218-14/2017 у частині прийняття у свою власність ПЛ-0,4 кВ Л1 (0,74 км) від ТП-171 (вул. П`ята Приміська) незаконним та стягнути                       із Чагорської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області                  за рахунок коштів місцевого бюджету через Управління Державної казначейської служби України у Глибоцькому районі Чернівецької області              й АТ «Чернівціобленерго» на його користь 168 901,82 грн - матеріальної шкоди та 85 000,00 грн - моральної шкоди, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 30 вересня 2020 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 09 жовтня 2020 року про усунення описки, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано рішення Чагорської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 07 квітня 2017 року № 218-14/2017 у частині прийняття у свою власність ПЛ-0,4 кВ Л1 від ТП-171 незаконним.
Стягнуто з Чагорської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання рішення Чагорської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 07 квітня 2017 року                  № 218-14/2017 у частині прийняття у свою власність ПЛ-0,4 кВ Л1 від ТП-171 незаконним, оскільки в цій частині позовні вимоги Чагорською сільською радою Глибоцького району Чернівецької області були визнані та матеріали справи містять належні та допустимі докази повної оплати позивачем будівництва цього ЛЕП.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки ЛЕП повернулася            у власність позивача є придатною до використання, що підтверджується наявністю енергозабезпечення його будинку та інших споживачів електроенергією, тому шкоди ЛЕП не завдано, у зв`язку із чим відсутні підстави для відшкодування її повної вартості.
Оскільки позивачем було доведено незаконність рішення органу місцевого самоврядування щодо прийняття рішення у свою власність ЛЕП, а судовим рішенням захищено його право власності на неї в обраний ним спосіб, тому одночасне володіння та стягнення компенсації її вартості, на думку суду першої інстанції, є взаємовиключними вимогами.
Разом із цим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того,                що доводи відшкодування моральної шкоди зводяться до тривалих страждань, пов`язаних із судовим захистом порушеного права,                             що самостійно не може бути підставою для її відшкодування, а причинний зв`язок між набутими позивачем хворобами та таким захистом не був обґрунтований доводами позовної заяви. При цьому виходив із того, що для відшкодування шкоди необхідно довести наявність шкоди всіх складових цивільно-правової відповідальності, та правильно визначити суб`єкт такої відповідальності. Позивачем не надано, а судом не здобуто належних                  та допустимих доказів наявності та підстав для відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в частині відмови                        у задоволенні позовних вимог про стягнення майнової та моральної шкоди, у листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою до суду апеляційної інстанції.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 28 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 09 жовтня 2020 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормою права, яка підлягає застосуванню, законно та обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення майнової та моральної шкоди.
Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для відшкодування позивачу повної вартості                          ЛЕП, оскільки вона повернулася у власність позивача і є придатною                     до використання, що підтверджується наявністю енергозабезпечення його будинку та інших споживачів електроенергією, й шкоди їй не було завдано.
Крім того, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про те, що оскільки позивачем було доведено незаконність рішення органу місцевого самоврядування щодо прийняття рішення у свою власність ЛЕП, що не було предметом апеляційного перегляду, а судовим рішенням захищено його право власності на неї в обраний ним спосіб, тому одночасне володіння ЛЕП та стягнення компенсації її вартості,                                          є взаємовиключними вимогами.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, на думку суду апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив із того, що доводи відшкодування моральної шкоди зводяться до тривалих страждань, пов`язаних із судовим захистом порушеного права, що самостійно не може бути підставою для                                її відшкодування, а причинний зв`язок між набутими позивачем хворобами та таким захистом не був обґрунтований доводами позовної заяви. При цьому погодився із висновками суду першої інстанції про те, що для відшкодування шкоди треба довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності та правильно визначити суб`єкт такої відповідальності.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У касаційній скарзі, поданій у січні 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій                 в частині відмови у відшкодуванні майнової та моральної шкоди й ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення його позовних вимог.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у зазначеній частині позовних вимог                     є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм чинного законодавства. 
ОСОБА_1 вважає, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 22 січня 2020 року                 у справі № 560/798/16-а (провадження № К/9901/38893/18), а також постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 180/1560/16-а (провадження № 11-1123апп19) та від 14 квітня 2020 року              у справі № 925/1196/18 (провадження № 12-153гс19).
Разом із цим вважає, що оскільки рішення Чагорської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 07 квітня 2017 року                             № 218-14/2017 є незаконним, тому він, як власник відповідної ЛЕП, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Оскільки шкода завдана спільними діями Чагорської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області та АТ «Чернівціобленерго», а тому, на думку ОСОБА_1 , вона підлягає стягненню з них в солідарному порядку.
Також ОСОБА_1 вважає, що суди попередніх інстанцій протиправно зобов`язали його сплатити судовий збір за подання позовної заяви                     та апеляційної скарги, оскільки він у відповідності до пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого 2021 року було відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи № 715/684/20-ц              із Глибоцького районного суду Чернівецької області.
У березні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2021 року справу № 715/684/20-ц призначено до розгляду.
Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу
У березні 2021 року до Верховного Суду надійшли відзиви Чагорської сільської ради Чернівецького (до 20 листопада 2020 року Глибоцького) району Чернівецької області та АТ «Чернівціобленерго» на касаційну скаргу у яких зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними                              та обґрунтованими.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
26 лютого 1999 року ОСОБА_1 успадкований не закінчений будівництвом житловий будинок у с. Чагор Глибоцького району Чернівецької області, що підтверджується свідоцтвом про право                           на спадщину за законом.
З метою забезпечення цього будинку електропостачанням ОСОБА_1 замовив в Глибоцькому районі електричних мереж                                                   ВАТ «ЕК «Чернівціобленерго» будівництво лінії електропередач                           від трансформаторної підстанції № 171 по вул. 5-та Приміська у с. Чагор Глибоцького району Чернівецької області до його будинку.
Глибоцький РЕМ здійснив будівництво ЛЕП ПЛ-0,4кВ та передав ОСОБА_1 згідно акта прийомки виконаних робіт за травень 2000 року виконані роботи по будівництву вказаної ЛЕП. Вказані роботи оплачені ОСОБА_1 повністю, у розмірі 7 434,40 грн, що підтверджується квитанціями                        від 19 квітня 2000 року та 24 травня 2000 року, у тому числі за вартість використаних матеріалів та виконані роботи.
У 2003 році здійснено підключення житлового будинку до вищезазначених ЛЕП, що підтверджується робочим проектом, фіскальними чеками                        та технічними умовами на електропостачання.
07 квітня 2017 року Чагорська сільська рада Глибоцького району Чернівецької області рішенням № 218-14/2017 прийняла у свою власність ЛЕП, як безгосподарні, які розташовані у с. Чагор Глибоцького району Чернівецької області, у тому числі ЛЕП: ПЛ-0,4 кВ ЛІ (0,74 км) від ТП-171 (вул. П`ята Приміська). Вказане рішення прийняте на підставі листа                    публічного акціонерного товариства ЕК «Чернівціобленерго» від 23 лютого 2017 року № 113, у якому зазначалось, що у с. Чагор Глибоцького району Чернівецької області є в наявності безгосподарні трансформаторні підстанції та ЛЕП напругою 0,4 кВ та перерахований відповідний список                  ТП та ЛЕП, які Глибоцький РЕМ вважав безгосподарними.
27 липня 2017 року Чагорська сільська рада Глибоцького району Чернівецької області передала ЛЕП у власність АТ «Чернівціобленерго»,                 що підтверджується договором № 483-ю (про безоплатну перечу у власність (ТП, КТП, ЗТП) від 27 липня 2017 року, накладною від 27 липня 2017 року                № 1 та актом приймання-передачі від 27 липня 2017 року.
 
2.     Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження                  у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:                 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права                 у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду                  та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено,                 що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального  чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог                              і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до частин першої, четвертої та сьомої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. Діяльність власника може бути обмежена                чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити                                  до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Частинами першою та третьою статті 386 ЦК України передбачено,                        що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Статтею 393 ЦК України встановлено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника,                за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.
Відповідно до частин першої та пунктів 1, 2 частини другої                             статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення                її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Стаття 1173 ЦК України є спеціальною й передбачає певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цією правовою нормою передбачено,                   що для застосування відповідальності органів державної влади наявність   їх вини не є обов`язковою.
Проте цією нормою не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади                        до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази                         і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України, встановивши, що спірна ЛЕП повернулася у власність позивача                                і є придатною до використання, що підтверджується наявністю енергозабезпечення його будинку та інших споживачів електроенергією,                 й шкоди їй не було завдано, дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для відшкодування позивачу повної вартості ЛЕП.
При цьому, суд апеляційної інстанції обґрунтовано погодився із висновками суду першої інстанції про те, що оскільки позивачем було доведено незаконність рішення органу місцевого самоврядування щодо прийняття рішення у свою власність ЛЕП, що не було предметом апеляційного перегляду, а судовим рішенням захищено його право власності на неї                       в обраний ним спосіб, тому одночасне володіння ЛЕП та стягнення компенсації її вартості, є взаємовиключними вимогами.
Частиною другою статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода може полягати у: 1) фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;                       2) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку                                 з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку                 із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього                            в її заподіянні.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив із того, що доводи відшкодування моральної шкоди зводяться до тривалих страждань, пов`язаних із судовим захистом порушеного права, що самостійно не може бути підставою для                 її відшкодування, а причинний зв`язок між набутими позивачем хворобами та таким захистом не був обґрунтований доводами позовної заяви. 
При цьому, ураховуючи те, що позивачем не надано, а судом не здобуто належних та допустимих доказів наявності завданої шкоди та підстав для            її відшкодування усіма відповідачами матеріальної та моральної шкоди              в солідарному порядку не доведено усіх складових цивільно-правової відповідальності, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Доводи касаційної скарги про неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків щодо застосування норм матеріального                             й процесуального права у подібних правовідносинах, викладених                             у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 22 січня 2020 року у справі № 560/798/16-а (провадження                                   № К/9901/38893/18), а також постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 180/1560/16-а (провадження                                  № 11-1123апп19) та від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18 (провадження № 12-153гс19), на які заявник посилався у касаційній скарзі,   є необґрунтованими, а висновки судів попередніх інстанцій не суперечать зазначеним висновкам Верховного Суду.
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій протиправно зобов`язали ОСОБА_1 сплатити судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги, оскільки він у відповідності до пункту 13                       частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» звільнений                   від сплати судового збору є необґрунтованими, виходячи з наступного.
Пунктом 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями                          чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.
Звертаючись у березні 2020 року до Глибоцького районного суду Чернівецької області із позовом, ОСОБА_1 було заявлено позовні вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди до трьох відповідачів, а саме: Чагорської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, АТ «Чернівціобленерго» та управління Державної казначейської служби України у Глибоцькому районі Чернівецької області.
У частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Чернівціобленерго» про відшкодування майнової та моральної шкоди, позивач за пунктом 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» не звільнений              від сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, а тому судами попередніх інстанцій обґрунтовано було стягнуто необхідні суми судового збору.
При цьому слід звернути увагу на те, що ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 20 листопада 2020 року ОСОБА_1 було зменшено розмір судового збору, який підлягав сплаті при поданні апеляційної скарги, з урахуванням того, що розмір судового збору перевищував 5 відсотків річного доходу позивача.
Інші доводи касаційної скарги не спростовують законність                                      та обґрунтованість судових рішень, а також містять посилання на факти,             що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій.
З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами першої                  та апеляційної інстанцій норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення залишає без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 30 вересня 2020 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 09 жовтня 2020 року про виправлення описок, та постанову Чернівецького апеляційного суду                 від 28 грудня 2020 року у частині позовних вимог ОСОБА_1 до Чагорської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, акціонерного товариства «Чернівціобленерго»                      та управління Державної казначейської служби України у Глибоцькому районі Чернівецької області про відшкодування майнової та моральної шкоди залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                    її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 С. Ф. Хопта

Судді:                                                                                                      О. В. Білоконь

                                                                                                                          О. М. Осіян

                                                                                                                          Н. Ю. Сакара

               О. В. Ступак