Номер провадження: 22-ц/813/1247/22 
Номер справи місцевого суду: 522/7641/19
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2022 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором займу, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Науменко А.В. 02 жовтня 2019 року у м. Одеса, -
встановила:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором займу (а.с. 2). 
В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що 28 жовтня 2011 року між позивачем та  ОСОБА_2  було укладено письмовий договір займу, за яким останній отримав позику у сумі 28 175 грн., що еквівалентно 3 500 доларам США, строком на 24 місяця. Станом на 11 грудня 2018 року позика та відсотки за користування позикою ОСОБА_2 повністю не сплачені. З урахуванням викладеного, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 244 895 грн. за договором займу від 28 жовтня 2011 року.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (а.с. 48-49).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що після ухвалення апеляційним судом рішення від 08 листопада 2016 року, договір припинив позики припинив свою дію (а.с. 53-55).
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. 
Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач вже скористався своїм правом на стягнення заборгованості за договором займу від 28 жовтня 2011 року, а тому, після ухвалення судом апеляційної інстанції рішення від 08 листопада 2016 року, зазначений договір припинив свою дію, а відтак позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за договором займу. 
Однак, колегія суддів не може погодитись зі вказаним висновком суду з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, 28 жовтня 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали письмовий договір позики, за умовами якого останній отримав у борг 28 172,00 грн під 36 % річних на 24 місяці зі встановленням плати за користування позикою у розмірі 36% річних (три відсотки в місяць - 850 грн) на строк 24 місяці. Цього ж дня відповідач отримав зазначені кошти, що підтверджується видатковим касовим ордером.
Факт підписання вказаного договору та отримання грошових коштів ОСОБА_2 не заперечувалися.
Відповідно до пункту 8.1. договору позики, він діє до повного виконання позичальником зобов`язань за договором.
ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором позики належним чином не виконав, отримані у борг грошові кошти не повернув.
У провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходилась цивільна справа № 522/18941/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором займу від 28 жовтня 2011 року. По даній справі рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня 2016 року в позові ОСОБА_1 було відмовлено. 08 листопада 2016 року рішенням апеляційного суду Одеської області апеляційна скарга ОСОБА_1 була задоволена частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня 2016 року скасовано, позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 25 жовтня 2011 року у розмірі 28 175,00 грн. та проценти за користування позикою у розмірі 32 561,99 грн., всього 60 736,99 грн. та судовий збір у розмірі 375,59 грн. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що між сторонами 25 жовтня 2011 року укладено письмовий договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачу у борг 28 172,00 грн. на строк 24 місяця та сплатою 365 річних за користування позикою. Оскільки ОСОБА_2 в обумовлений договором строк не повернув отримані у борг кошти, з нього на користь позивача підлягає стягненню борг за договором позики у розмірі 28 175,00 грн. Передбачена умовами договору сплата 120 % річних за користування одержаними у борг грошовими коштами у разі наявності заборгованості після 28 жовтня 2013 року є неспівмірною з розміром отриманих у борг коштів, тому за період з 29 жовтня 2011 року по день ухвалення рішення - 08 листопада 2016 року з відповідача на користь позивача підлягають стягненню річні за користування позикою, виходячи з розмірі облікової ставки НБУ, які становлять 32 561,99 грн.
Постановою Верховного суду від 11 грудня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Одеської області від 08 листопада 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Одеського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року виходячи з умов договору позики, стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за договором позики станом на 17.05.2016 року тіло боргу (позики) 28 175 грн., проценти за користування позикою 106 615,50 грн., у тому числі - за період з 29.10.2011 року по 28.10.2013 року - 20 400 грн. (850,00 грн х 24 місяці), за період з 29.10.2013 року по 17.05.2016 року - 86 215 грн. (2817,50 грн. х 30 міс.18 днів), пеня за 12 місяців - 177 298,30 грн. (485,75 грн. х 365 днів) зменшена за правилами ч.3 ст.551 ЦК України до 134 790,50 грн а всього 269 581,00 грн.
Судом встановлено, що згідно постанови головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Перчик В.О. від 14 липня 2017 року, виконавче провадження за заявою ОСОБА_1 про стягнення коштів з ОСОБА_2 відкрито. 
Відповідно до листа № 25647 від 01 серпня 2019 року Другий Приморський відділ ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області повідомив, що по примусовому виконанню, ВП № 54312113, виконавчого листа № 522/18941/15-ц, виданого Приморським районним судом м. Одеси 04 липня 2017 року про стягнення грошової суми з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у розмірі 61 112,58 грн., стягнуто із заробітної плати боржника станом на 07 травня 2019 року суму боргу на користь стягувача у загальному розмірі 47 906,05 гривень, виконавчий збір у загальному розмірі 4 511,76 гривень, витрати у загальному розмірі 151 гривень.
Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Підстави припинення зобов`язання передбачені статтями 599-601, 604-609 ЦК України, зокрема ст. 559 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
Відсутність реального і своєчасного виконання зобов`язання не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання.
Доказів виконання вказаного судового рішення станом на день звернення ОСОБА_1 до суду з позовом відповідачем не надано, а тому зобов`язання вважається простроченим.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Частиною першою статті 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Згідно зі?статтею 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Частинами першою та третьою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
Колегія суддів вважає встановленим, що сторони під час укладення договору позики досягли згоди щодо його істотних умов, що підтверджується їх власноручними підписами.
Спірний договір чи його окремі положення в установленому порядку не були визнані недійсними.
Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
З матеріалів справи вбачається, що договором позики встановлено розмір процентів після спливу строку його дії, а саме, згідно з пунктом 9.5. договору, якщо після 28 жовтня 2013 року залишається заборгованість за договором, незалежно від причин її виникнення, на всю суму заборгованості діє ставка у розмірі 120 % річних до повного її погашення.
Таким чином, стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають відсотки за період з 08 листопада 2016 року (дня постановлення рішення апеляційним судом) до 11 грудня 2018 року, тобто за 763 календарних дня, у розмірі 70 676,69 грн. 
Розрахунок суми заборгованості:
28 175х1,2 = 33 810 грн. (сума заборгованості за рік)
33 810:365 = 92,63 грн. (сума заборгованості за один календарний день)
92,63х763 = 70 676,69 грн. 
Що стосується вимог позову про стягнення заборгованості за договором у розмірі 244 895,45 грн., то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, виходячи з наступного.
Постановою Одеського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 28 жовтня 2011 року станом на 17.05.2016 рік тіло позики - 28 175,00 грн., проценти за користування грошима - 106 615,50 грн., пеня - 134 790,50 грн., а всього 269 581,00 грн., а відтак повторне стягнення суми боргу, процентів та пені за вказаний період не передбачено законом.
При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2019 року підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.  
Крім того, колегія суддів, на підставі положень ст. 141 ЦПК України, вирішує питання щодо розподілу судових витрат у справі.
Згідно ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати за подання апеляційної скарги пропорційно задоволених вимог в сумі 1 060 гривень.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2019 року - скасувати.
Ухвалити нове судове рішення.
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором займу - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за відсотками за договором позики від 28 жовтня 2011 року у розмірі 70 676,69 грн.
У задоволенні іншої частини позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги пропорційно задоволених вимог у сумі 1 060 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 15 березня 2022 року.

      Головуючий                                                                     С.О. Погорєлова 

      Судді                                                                А.П. Заїкін

               О.М. Таварткіладзе