ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
26 січня 2022 року                                                                        м. Чернівці
справа № 726/854/21
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Владичан А. І. 
суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М. 
секретар Тодоряк Г.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до КП МТК «Калинівський ринок», ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном та визнання договору про надання в користування торгівельного місця недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 18 листопада 2021 року (головуючий у 1-й інстанції Мілінчук С.В.),-
ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КП МТК «Калинівський ринок», ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном та визнання договору про надання в користування торгівельного місця недійсним.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , будучи приватним підприємцем, за спільні сімейні кошти 05.11.2003 року, придбав у громадянина ОСОБА_4 два двадцятитонних металічних контейнери СFRU403002-3-2210 та СFRU 4006168-4-2210 для встановлення в торговому секторі № НОМЕР_2 КП МТК «Калинівський ринок». Контейнер було розміщено на торговельному місці №102 «З» на території КП МТК «Калинівський ринок», по вул. Калинівській,13-А, м. Чернівці, торговий сектор НОМЕР_2 та укладено, за взаємною згодою в інтересах сім`ї, угоду «Про надання в користування торговельного місця» між його дружиною ОСОБА_3 , яка також була приватним підприємцем, та КП МТК «Калинівський ринок». Вказана угода неодноразово пролонгувалась.
Посилався на те, що з 2017 року він почав хворіти, отримав 2 групу інвалідності, і не міг повноцінно працювати на ринку, а тому, разом з дружиною, почали наймати її племінника ОСОБА_2 , як продавця товарів із вказаних контейнерів.
________________________________________________________________________
Провадження 22ц/822/101/22 
Вказував, що у подальшому, у нього зіпсувались стосунки із дружиною, яка не повідомляла його про виручку, отриману від підприємницької діяльності. У лютому 2021 року, він прибув до свого контейнера, щоб отримати частину виручки, де зустрів ОСОБА_2 , який повідомив, що контейнер і товар тепер належить йому та те, що він 26.01.2021 уклав договір № 4755/1тс «Про надання в користування торговельного місця на території КП МТК «Калинівський ринок». Відповідач змінив навісні замки на контейнері, позивача до контейнера не допускає. 
Зазначав, що ОСОБА_2 , чинить йому перешкоди у розпорядженні його майном. Окрім того, його дружина самовільно, без його відома та згоди, розпорядилась майном, що належить до спільної сумісної власності подружжя, переоформивши право користування торговельним місцем, на якому знаходиться вищевказаний контейнер, на відповідача. Адміністрація КП МТК «Калинівський ринок» не мала права укладати із відповідачем договір про надання в користування торговельного місця №102 «З», у зв`язку із тим, що на вказаному місці знаходиться торговельний об`єкт, а саме контейнер, до якого ОСОБА_2 не має жодного відношення.
Враховуючи викладене, просив суд зобов`язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у користуванні та розпоряджанні своїм майном, а саме торговельним об`єктом, яким облаштовано торговельне місце № 102 «З» на території КП МТК «Калинівський ринок», торговий сектор № НОМЕР_2 , звільнити зазначений торговельний об`єкт від своїх особистих речей та визнати недійсним договір № 4755/1тс «Про надання в користування торговельного місця на території КП МТК «Калинівський ринок».
Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 18 листопада 2021 року позовні вимоги задоволені в повному обсязі. Зобов`язано ОСОБА_2 , не чинити ОСОБА_1 , перешкод у користуванні та розпоряджанні його майном, а саме торговельним об`єктом, який облаштовано торговельному місці № 102 «З» на території КП МТК «Калинівський ринок», по вул. Калинівській, 13-А, м. Чернівці, торговий сектор НОМЕР_2 та звільнити зазначений торговельний об`єкт від своїх особистих речей. Визнано недійсним договір № 4755/1тс «Про надання у користування торгівельного місця на території КП МТК «Калинівський ринок» від 26.01.2021 року, укладений між КП МТК «Калинівський ринок», в особі виконуючого обов`язки генерального директора Літовського І.М. та приватним підприємцем ОСОБА_2 , який діяв на підставі запису про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця № 20320000000007520.
       Не погоджуючись з вказаним рішенням суду  ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.
Свої доводи мотивує тим, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що в матеріалах справи відсутні докази які б свідчили про те, що спірний контейнер на момент звернення з позовом до суду належить виключно позивачу на праві особистої власності. Крім того позивачем зазначено, що з дружиною він розлучився в червні 2021 року однак доказів, кому після розірвання шлюбу належатиме контейнер і взагалі чи існує спір щодо зазначеного майна між подружжям не надано. Також відсутні докази, які б вказували на те, що саме контейнер, який позивач придбав у громадянина ОСОБА_5 , розміщений на території КП МТК «Калинівський ринок» №102 «З» к/с, торговий сектор НОМЕР_2, та відсутні докази, що ОСОБА_1 був зареєстрованим приватним підприємцем і мав право на розміщення будь-яких об`єктів на території ринку.
Посилається на те, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що позивач та ОСОБА_3 передали йому контейнер ще перебуваючи в шлюбі, тому твердження ОСОБА_1 що його дружина без його згоди передала йому контейнер, що на думку позивача, є підставою для беззаперечного повернення контейнера, є безпідставними, оскільки така передача не потребує ні нотаріального посвідчення ні державної реєстрації.
Також, судом першої інстанції проігноровані вимоги статей 203,215,217 ЦК України, які вказують, що оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. Самі по собі дії осіб щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.
Зазначає, що договір про надання в користування торговельного місця на території ринку він не укладав із колишньою дружиною позивача, а із адміністрацією ринку, і більше того позивачем не надано доказів, що його користування торговельним місцем порушує права позивача. ОСОБА_1 приватним підприємцем ніколи не був, договорів про користування торговельним місцем не укладав, а також не довів того факту, що є заінтересованою особою, право якого порушено при укладенні оспорюваного договору, тому його позов в цій частині суд задовольнив безпідставно.
Разом з тим зазначає, що судом не встановлений склад учасників справи, оскільки позивач має претензії до колишньої дружини, і вважає, що саме вона порушила його оспорювані права, так як здійснила відчуження майна, яке було придбано в шлюбі, однак позовних вимог до неї не пред`явив і клопотання про залучення до справи її в якості співвідповідача не подавав.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції, та постановити нове судове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилається на те, що доводи апелянта про відсутність доказів належності спірного контейнера є безпідставними, та зазначає, що контейнер був придбаний під час шлюбу, тому залишається спільною сумісною власністю подружжя. Що стосується розміщення спірного контейнера на території ринку, то такі доводи позивача ніяк не спростовані апелянтом.
Твердження апелянта про те, що контейнер передано без його згоди тому є підставою для повернення є необґрунтованим, оскільки він посилався на ч.3 ст.65 СК України, як на підставу укладення договорів одним із подружжя стосовно цінного майна, а не договорів, які потребують нотаріального посвідчення. Жодних посилань в позовні заяві, що він передав апелянту спірний контейнер немає, лише зазначено, що він з дружиною стали наймати її племінника, як продавця їхніх товарів, але це не свідчить, що апелянту був переданий контейнер.
Вказує, що спірний договір «Про надання в користування торговельного місця на території КП МТК «Калинівський ринок» прямо порушує його права, так як саме на цьому торговельному місці розташований торговельний об`єкт до якого апелянт не має права на розпорядження ним.
Просить залишити без задоволення апеляційну скаргу а рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що укладеним договором № 4755/1тс від 26.01.2021 року було порушено права ОСОБА_1 , оскільки разом із передачею у користування торговельного місця, у користування ОСОБА_2 , за ініціативи ОСОБА_3 , було фактично передано торговельний об`єкт - контейнер, який знаходиться на торговельному місці. Така передача відбулась за усним погодженням із ОСОБА_6 без згоди іншого співвласника ОСОБА_1 . За таких умов, існування оспорюваного договору порушує права позивача на мирне володіння своїм майном. Внаслідок неправомірних дій ОСОБА_2 позивач позбавлений можливістю розпоряджатися своїм майном, зокрема і товаром, який знаходиться в контейнері.
Однак колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 17.01.2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого повторно серії НОМЕР_3 від 25.03.2021 року.
05.11.2003 року ОСОБА_1 придбав двадцятитонний металічний контейнер СFRU403002-3-2210, імпортером яких був громадянин ОСОБА_4 та які були ввезені на митну територію України 03.11.2003 року. Згідно письмової розписки громадянин ОСОБА_5 , контейнер СFRU403002-3-2210 проданий у приватну власність підприємцю ОСОБА_1 для встановлення у НОМЕР_2 торгівельному секторі МТК «Калинівський ринок».
Вказаний металічний контейнер було встановлено на торгівельному місці № 102 «З» у торгівельному секторі № НОМЕР_2 МТК «Калинівський ринок».
Угодою № 591-к/1тс від 08.06.2005 року, МТК «Калинівський ринок» надало, а користувач, в особі ОСОБА_3 , прийняла в платне користування торгівельне місце № 102 «З» у торгівельному секторі № НОМЕР_2 МТК «Калинівський ринок», для здійснення продажу промислових товарів з 20-титонного контейнера.
У подальшому, а саме угодами №591-к/1тс від 01.03.2006, №2175-к/1тс від 01.01.2010, №1640/1тс від 31.12.2014, №2531/1тс від 31.12.2016 року, між вищевказаними сторонами ОСОБА_3 надавалось у користування торгівельне місце № 102 «З» у торгівельному секторі № НОМЕР_2 МТК «Калинівський ринок».
Згідно договору № 4755 від 26.01.2021 року, ринок надав ОСОБА_2 у платне строкове користування торгівельне місце № 102 «З», площею 19,60 м.кв. у торгівельному секторі № НОМЕР_2 на МТК «Калинівський ринок». Торгівельне місце облаштовано торговельним об`єктом - 20-титонним контейнером.
Відтак, з 26.01.2021 року відповідач користується вказаним торгівельним місцем на якому розміщено торговельний об`єкт - 20-титонний контейнер, який перебуває у спільній сумісній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та яким із 2005 року користувалась остання.
Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 зазначав, що його дружина ОСОБА_3 , самовільно, без його відома та згоди, розпорядилась майном, що належить до спільної сумісної власності подружжя, переоформивши право користування торговельним місцем, на якому знаходиться контейнер, на відповідача. Адміністрація КП МТК «Калинівський ринок» не мала права укладати із відповідачем договір про надання в користування торговельного місця №102 «З», у зв`язку із тим, що на вказаному місці знаходиться торговельний об`єкт, а саме контейнер, до якого ОСОБА_2 не має жодного відношення. Крім того, ОСОБА_2 , чинить йому перешкоди у розпорядженні його майном.
Відповідно до положень  статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач, якими можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Системний аналіз цих норм ЦПК України свідчить про те, що саме на позивача покладено обов`язок визначити належний склад відповідачів у справі.
При цьому суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів.
Належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Тобто, відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача (частина перша статті 51 ЦПК України).
Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин, суд відмовляє у задоволенні позову. 
Відповідно до статті 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права і обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.
Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них (пункт 4 частини третьої статті 119 ЦПК України).
За частиною  першою статті  188  ЦПК України  в одній позовній заяві може бути  об`єднано декілька  вимог,  пов`язаних між  собою підставою виникнення або  поданими доказами, основні та  похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
    У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц  зроблено висновок, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. 
Предметом спору у справі, що розглядається, є, зокрема, визнання недійсним договору № 755/1тс «Про надання у користування торгівельного місця на території КП МТК «Калинівський ринок» від 26.01.2021 року, укладений між КП МТК «Калинівський ринок», в особі виконуючого обов`язки генерального директора Літовського І.М. та приватним підприємцем ОСОБА_2 , який діяв на підставі запису про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця № 20320000000007520.
Оспорюваний договір між сторонами, було укладено на підставі поданої 20 січня 2021 року ОСОБА_3 заяви про переоформлення права користування на іншого користувача, тобто спір виник на підставі переоформлення ОСОБА_3 права користування без згоди другого з подружжя ОСОБА_1 .
Проте відповідачами у справі є лише КМ МКП «Калинівський ринок» та ОСОБА_2 які виступають сторонами в оспорюваному договорі, однак не залучено ОСОБА_3 , яка надала ОСОБА_2 право на укладення спірного договору. 
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в порушення вимог закону, не залучивши до участі у справі як співвідповідача ОСОБА_3 , прийшов до помилкового висновку про задоволення позовних вимог.
У порушення вимог статті 12 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, суд першої інстанції не сприяв повному та всебічному розгляду справи, не роз`яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджаючи про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і не сприяв здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, зокрема, в частині роз`яснення позивачу його права на залучення у справі співвідповідачів. Судом не вжито заходів із визначення кола осіб, які беруть участь у справі, та права яких можуть бути порушені у результаті розгляду справи.
Суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення  суду (п.п. 11, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).
Апеляційний суд в силу своїх процесуальних повноважень, визначених статтями 367, 374 ЦПК України, не має права на залучення на стадії апеляційного розгляду до участі у справі інших осіб, як і повноважень на скасування рішення суду з направленням справи на новий судовий розгляд. Ці недоліки не можуть бути усунені при розгляді справи апеляційним судом, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для відмови в позові.
Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав у постанові від 5 лютого 2020 року у справі №440/1376/13-ц.
Апеляційний суд не робить висновку про обґрунтованість та доведеність позову, оскільки суд може зробити такий висновок лише за наявності належного суб`єктивного складу учасників справи.
Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав у постанові від 30 березня 2020 року у справі №750/11196/17.
З огляду на викладене, встановивши, що спір у цій справі розглянуто за неналежного суб`єктного складу відповідачів, суд апеляційної інстанції не переглядає по суті оскаржуване рішення суду першої інстанції, однак звертає увагу на те, що відмова в задоволенні позовних вимог у зв`язку із вказаних вище підстав не позбавляє права позивача на захист своїх порушених прав шляхом звернення до суду з відповідним позовом до належних відповідачів, тому і їх право на судовий захист, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не є порушене.
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті  376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частин 1, 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи вищевикладене колегія суддів зазначає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, висновки суду про задоволення позовних вимог зроблені за неналежного суб`єктивного складу, отже, є передчасними, а судове рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права. 
Оскільки суд першої інстанції надав неналежну юридичну оцінку обставинам справи, ухвалив оскаржуване рішення з порушенням норм процесуального права, апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення, що оскаржується, скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже, з  ОСОБА_1 слід стягнути на користь  ОСОБА_2 2724 гривні витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору за подачу апеляційної скарги.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними. Залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00№23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 18 листопада 2021 року скасувати.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до КП МТК «Калинівський ринок», ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном та визнання договору про надання в користування торгівельного місця недійсним, відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2724 гривні.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення. 
Дата складання повного тексту постанови 27 січня 2022 року

Головуючий А.І. Владичан

Судді: Н.К. Височанська

І.М. Литвинюк