ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/749/22 Справа № 171/239/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Хоруженко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 171/239/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.
секретар судового засідання - Кислиця І.В.

сторони:
позивачка –  ОСОБА_1 ,
відповідач - Приватне акціонерне товариство "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат", 

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2021 року, яке ухвалене суддею Хоруженко Н.В. у місті Апостолове Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 04 листопада 2021 року, -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" (надалі – ПрАТ «ІнГЗК»), третя особа Професійна спілка "Професійна спілка чесних працівників", щодо протиправності наказу та незаконності звільнення. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона працювала у ПрАТ «ІнГЗК» з 28.12.2018 року по 08.01.2021 року, за професією токаря 3 розряду. 
08.01.2021 року на підставі Наказу №5-к від 08.01.2021 року позивачка звільнена з посади з формулюванням у трудовій книжці: «Звільнена за прогул (в тому числі відсутність на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України». 
Позивачка вважає вказаний наказ протиправним, а її звільнення незаконним, оскільки з наказу слідує, що вона була відсутня на робочому місці в період з 16.11.2020 року, але, як період прогулу, відповідач в наказі вказує період з 24.11.2020 року по 03.12.2020 року. 
Зазначає, що у період з 16.11.2020 року до 03.12.2020 року вона дійсно була відсутня на робочому місці, оскільки 16.11.2020 року вона на своєму місці відчула погіршення здоров`я, про що повідомила безпосереднього керівника - механіка ОСОБА_2 , який супроводив її до медпункту. В медпункті, після проведення медичних маніпуляцій, медичним працівником було прийнято рішення викликати швидку допомогу, яка прибула і медичний працівник якої прийняв рішення доставити її до приймального відділення Лікарні №17. Працівник прийомного відділення №17 відмовив у госпіталізації та сказав, щоб вона звернулася до свого сімейного лікаря. Швидкою допомогою її доставили до Центру №7. У реєстратурі повідомили, що її сімейним лікарем є ОСОБА_3 та надали номер телефону для запису на прийом, зателефонувавши, лікар запросив її на прийом на 11.30 годину цього ж дня. У результаті огляду вона отримала від ОСОБА_3 направлення на аналізи до приватної лабораторії та направлення на відкриття листка непрацездатності, який належало віднести до іншого кабінету. Здати аналізи у цей день вона не змогла, через те, що лабораторія проводила їх прийом до 11.00. Крім того, для виконання лабораторних досліджень були необхідні кошти, яких у неї на той час не було. Тому вона здала аналізи 19.11.2020 року, що підтверджується відповідною довідкою. До кабінету, в якому належало відкрити листок непрацездатності вона не потрпила через чергу до нього та погане самопочуття в той момент. Через самопочуття, вона змогла звернутися для оформлення листка непрацездатності лише 19.11.2020 року, але їй було повідомлено, що листок непрацездатності «заднім числом» не відкривають та необхідно звертатись до завідуючої Центру №7. Вона звернулася до в.о. завідуючої Центру №7 Оніки Н.В., яка сказала принести їй амбулаторну картку, яку вона взяла у сімейного лікаря ОСОБА_3 і принесла ОСОБА_4 . Після цього ОСОБА_4 повідомила, що такі питання вирішуються з сімейним лікарем або за його присутності. Зв`язавшись з ОСОБА_3 за допомогою телефонного зв`язку вона передала отриману від ОСОБА_4 інформацію, на що він їй сказав приймати прописані ним ліки, а питання листка непрацездатності він вирішить. Одночасно він призначив їй час та дату чергового прийому – 08:15 год. 23.11.2020 року. Починаючи з 23.11.2020 року по 30.11.2020 року вона ходила до завідуючої Центру №7 та до ОСОБА_3 . На словах їй сказали, що буде засідання лікарняної консультативної комісії, яка вирішить який саме документ належить їй видати в якості підтвердження її лікування, але жодного документу їй так і не видали. Про виниклу ситуацію, вона повідомила 30.11.2020 року в.о. начальника цеху сервісного обслуговування ОСОБА_5 , який відповів, що, без надання листка непрацездатності або лікарняного, він не може допустити її до роботи та щоб вона знову звернулася до Центру №7 для отримання довідки, про що він домовився з керівництвом даного центру. Через що вона одразу звернулася до Центру №7 30.11.2020 року де написала пояснювальну записку на ім`я керівника Центру №7 в якій пояснює не відкриття листка непрацездатності несвоєчасним наданням направлення та просить його відкрити. У даної пояснювальної є резолюція «Не заперечую. 30.11.2020. Підпис», але і на цей раз вона не отримала ніякого документу. Тому звернулася до керівництва Центру №7 з заявою від 02.12.2020 року, з проханням надати інформацію про причини не надання їй листка непрацездатності. З листа відповіді слідує, що причиною ненадання листка непрацездатності є несвоєчасне з`явлення до кабінету №101 КНП «ЦПМСД №7» КМР для виписки листка непрацездатності. Однак, вона не звернулася до цього кабінету через те, що була у той час у хворобливому стані. 
Тому, вважає, що вона об`єктивно не могла ходити на роботу, це є поважною причиною її відсутності на робочому місці в період з 16.11.2020 року до 03.12.2020 року. Відсутність же листка непрацездатності, за наявності факту її хвороби, не може бути підставою дисциплінарної відповідальності у вигляді догани або звільнення. 
Крім того, зазначила, що вона є членом профспілки «Професійна спілка чесних працівиників», якою було прийнято рішення не надавати згоди на її звільнення. 
Також, позивачка зазначає, що її було звільнено з порушенням відповідачем місячного строку, встановленого ст.149 КЗпП України. 
Вважає, що при обранні дисциплінарного стягнення відповідач не врахував тяжкість проступку, відсутність заподіяної шкоди, за яких вчинено проступок та її попередню роботу.
На підставі викладеного, позивачка просила суд: визнати протиправним та скасувати наказ №5-к від 08.01.2021 року повністю; захистити її конституційне право на працю та захист від незаконного звільнення, шляхом поновлення її на роботі на робоче місце токаря 3 розряду; стягнути з відповідача та присудити на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, що на момент подання позову становить 3131,04 грн.; допустити до негайного виконання рішення у частині присудження виплати заробітної плати в повному обсязі, що на момент звернення до суду складає 3131,04 грн.; покласти на Генерального директора ОСОБА_6 обов`язок у покритті шкоди, заподіяного відповідачу у зв`язку з оплатою позивачу часу вимушеного прогулу у розмірі на час складання позову 3131,04 грн.
Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшов помилкового висновку щодо відсутності позивачки на робочому місці у період з 23.11.2020 року по 03.12.2020 року у зв`язку з відсутністю листка непрацездатності, тоді як мав би встановлювати чи була вона хвора, адже саме хвороба є поважною причиною неявки на роботу. Зазначає, що судом не було враховано покази свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , листи закладів охорони здоров`я, які підтверджують факт її перебування на лікуванні та неможливість прибути на роботу за станом здоров`я. Також, судом не було враховано покази свідків про те, що відповідач був обізнаний про ситуацію з неможливістю отримати листок непрацездатності, у зв`язку з чим відмовив їй у допуску до роботи. 
Наполягає на тому, що незаконне невідкриття листка непрацездатнсоті підтверджується листом №1060 від 28.12.2020 (а.с. 102), в якому директор Центру №7 підтверджує, що під час першого відвідування сімейного лікаря ОСОБА_3 ним не оформлений листок непрацездатності у порушення п.п. 1.4.1.. п. 1.4.. п. 1.6., п.1.7. Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, в якій зазначено, що право видачі листків непрацездатності має лікуючий лікар після особистого огляду, про що робиться відповідний запис у медичній картці.
Наголошує на тому, що, згідно сталою судової практики суду касаційної інстанції, виконання лікарів обов`язків по веденню документації покладається безпосередньо на лікаря та не може ніяким чином впливати на працівника при неналежному їх виконанню, а тому, на думку позивачки, вона не може бути притягнута до дисциплінарної відповідальності за прогул через ненадання їй лікарняного листка закладом охорони здоров`я.
Позивачка вважає, що її звільнення відбулося з порушенням вимог ст.ст. 43, 148 КЗпП України та без дотримання роботодавцем вимог п.7.7 Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» при обранні відповідачем виду стягнення. Зокрема, при обранні дисциплінарного стягнення, відповідач не врахував тяжкість проступку, відсутність заподіяної шкоди, за яких вчинено проступок та її попередню роботу.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, представник відповідача ПрАТ «ІнГЗК» зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, позивачку ОСОБА_1 та її представника адвоката Яковченко В.І., які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника відповідача ПрАТ «ІнГЗК» - адвоката Савельєву ТД., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 28.12.2018 року ОСОБА_1 прийнята в цех сервісного обслуговування дільниці рудозбагачувальної фабрики №2 учнем токаря в Приватному акціонерному товаристві «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», наказ №789 від 27.12.2018 року. 27.05.2019 року ОСОБА_1 переведена в цех сервісного обслуговування дільниці рудозбагачувальної фабрики №2 токарем 3 розряду, наказ №410 від 27.05.2019 року. 12.09.2019 року ОСОБА_1 переведена в цех сервісного обслуговування дільниці рудозбагачувальної фабрики №1 токарем 3 розряду, наказ №661 від 12.09.2019 року, що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 28.12.2019 року (т. 1 а.с.9).
08.01.2021 року, наказом №5-к ПрАТ «ІнГЗК», токаря Цеху сервісного обслуговування ОСОБА_1 звільнено за прогули без поважних причин за п.4 ст.40 КЗпП України.
Згідно наказу: з 16.11.2020 року по 03.12.2020 року токар Цеху сервісного обслуговування ОСОБА_1 не з`явилась на роботу. Документів, що підтверджують відсутність не надавала. Під час з`ясування адміністрацією причин відсутності працівника на роботі, було встановлено, що ОСОБА_1 після 23.11.2020 року до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №7» Криворізької міської ради та до Комунального некомерційного підприємства «Криворізька міська лікарня №17» Криворізької міської ради не зверталась. Встановлено, що в період з 24.11.2020 року по 03.12.2020 року у неї відсутні документи, що підтверджують наявність поважних причин відсутності на роботі, таким чином, період з 24.11.2020 року по 03.12.2020 року вважається прогулом без поважних причин (т. 1 а.с.10).
Згідно листа КНП «Криворізька міська лікарня №17» КМР №1077 від 15.12.2020 року, ОСОБА_1 , 1999 року народження, була доставлено швидкою допомогою в приймальне відділення лікарні 16.11.2020 року о 11 год. 00 хв. з діагнозом: Гіпотонія. А/Т 11070. Оглянута зав. Терапевтичним відділенням ОСОБА_8 . Показань для госпіталізації немає. Лікування у сімейного лікаря (т. а.с.15).
19.11.2020 року ОСОБА_1 зверталася до ТОВ «Інвітро» для здачі аналізів (т. 1 а.с.16).
30.11.2020 року позивачка звернулася з пояснювальною запискою до директора КНП «ЦПМСД №7» КМР в якій просить відкрити лікарняний лист з 16.11.2020 року в зв`язку з тим, що вона вчасно не здала фішку на лікарняний лист. 19.11.2020 року зверталася до сімейного лікаря, про що є запис в амбулаторній карті (а.с.17).
02.12.2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до керівника ЦПМСД №7 м.Кривого Рогу із заявою в якій зазначає, що 16.11.2020 року вона була доставлена в приймальний покій 17 Міськлікарні. Через неможливість працівниками приймального покою зв`язатися з її сімейним лікарем ОСОБА_9 , вона самостійно прибула до нього на прийом 16.11.2020 року об 11 год. 30 хв., але з невідомих причин їй не оформлюють лікарняний лист з 16.11.2020 року по 02.12.2020 року. В зв`язку з вищевикладеним і тим, що її відсутність на робочому місці без оформленого лікарняного листа може бути підставою для звільнення за прогул, просила надати інформацію про причини не надання лікарняного листа за період з 16.11.2020 року по 02.12.2020 року (т. 1 а.с.18).
Згідно відповіді КНП «ЦПМСД №7» №956 від 04.12.2020 року на заяву ОСОБА_1 від 02.12.2020 року, остання не з`явилася вчасно до КНП «ЦПМСД №7» КМР для виписки листка непрацездатності. В даному випадку відповідальність за свої дії несе пацієнт (т. 1 а.с.19).
04.12.2020 року позивачка звернулася з пояснювальною запискою до начальника ЦСО Черкасова Г.С. в якій повідомляє, що з 16.11.2020 року по 20.11.2020 року вона була на лікарняному. В зв`язку з тим, що вона вчасно не здала фішку на лікарняний лист, їй його не видали. 19.11.2020 року зверталася до сімейного лікаря, про що є запис в амбулаторній карті. З 24.11.2020 рік по 03.12.2020 рік вона ходила кожен день в лікарню, лікарі казали, що видадуть їй лікарняний лист, але не видали (а.с.24, 97).
04.12.2020 року в.о. начальника дільниці 1 РОФ 1 ЦСО Шишка О.В. звернувся з доповідною до в.о. начальника ЦСО Черкасова Г.С. в якій зазначає, що ОСОБА_1 16.11.2020 року на робочому місці відчула погіршення здоров`я. Механік дільниці ОСОБА_2 супроводив її в медичний пункт, куди в послідуючому була викликана швидка допомога і працівника відвезли в лікарню. В цей день вона повідомила, що вона на лікарняному. Через 10 днів почали її дзвонити, на телефонні дзвінки вона не відповідала. 04.12.2020 року ОСОБА_1 прийшла на роботу та написала заяву на один день (04.12.2020 року) без збереження заробітної плати (а.с.25, 96). 
Згідно листа КНП «ЦПМСД №7» КМР №966 від 08.12.2020 року, звернення ОСОБА_1 від 02.12.2020 року щодо оформлення листка непрацездатності (лікарняного) розглянуто та повідомляють, що у разі необхідності видачі листка непрацездатності, сімейний лікар виписує та надає пацієнту довідку, яка подається до кабінету 1014 КНП «ЦПМСД №7» КМР де оформляється листок непрацездатності. Сімейним лікарем ОСОБА_1 була виписана зазначена довідка, однак по невідомим причинам, ОСОБА_1 не звернулася в кабінет 101 для оформлення листка непрацездатності. Відповідно до діючого законодавства забороняється оформлення та видача листків непрацездатності минулою датою (т. 1 а.с. 39, 103).
16.12.2020 року відповідачем було зроблено запит до КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №7» КМР за вихідним №01/7415 та до КНП «Криворізька міська лікарня №17» Криворізької міської ради за вихідним №01/7416, відповідно до яких просять надати точні дати звернення ОСОБА_1 за медичною допомогою та період амбулаторного лікування у сімейного лікаря, незалежно від того чи був виданий їй лист непрацездатності чи не був (а.с.98-99).
Згідно відповіді КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №7» КМР за №1035 від 23.12.2020 року, в зв`язку з відсутністю медичної документації, повідомити інформацію стосовно того, чи зверталася за медичною допомогою в період часу з 16.11.2020 року по теперішній час гр. ОСОБА_1 підприємство не може, оскільки медична амбулаторна картка хворого знаходиться на руках у ОСОБА_1 . Зі слів сімейного лікаря ОСОБА_1 зверталася до нього на прийом 16.11.2020 року, 20.11.2020 року та 23.11.2020 року (а.с.100).
28.12.2020 року за №1060 надійшов уточнюючий лист від КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №7» КМР, в якому зазначено, що ОСОБА_1 звернулася до сімейного лікаря в амбулаторію №1 КНП «ЦПМСД №7» КМР 16.11.2020 року. Хворій було видане направлення на виписку листка непрацездатності з 16.11.2020 року по 20.11.2020 року. 20.11.2020 року пацієнтка з`явилася на прийом до сімейного лікаря без листка непрацездатності. Пояснити чому він не виписаний ОСОБА_1 не змогла. Була направлена сімейним лікарем до завідувачки амбулаторії на ЛКК для отримання дозволу на виписку листка непрацездатності з 16.11.2020 року по 20.11.2020 року. На ЛКК ОСОБА_1 з`явилася не 20.11.2021 року, як було направлено сімейним лікарем, а 23.11.2020 року. Через невчасне звернення на ЛКК та порушення режиму, пацієнтці у виписці листка непрацездатності було відмовлено. Після 23.11.2020 року ОСОБА_1 до закладу не зверталася, документів, що підтверджують факт непрацездатності не видавалося (т. 1 а.с.102).
З відповіді КНП «Криворізька міська лікарня №17» КМР за №1133 від 21.12.2020 року вбачається, що ОСОБА_1 була доставлена швидкою допомогою ПРАТ «ІНГЗК» фельдшером здравпункту 16.12.2020 року о 11 год. 00 хв. з діагнозом: Гіпотонія та була направлена до сімейного лікаря (а.с.101).
З виробничої характеристики токаря цеху сервісного обслуговування ОСОБА_1 встановлено, що за час роботи на підприємстві зарекомендувала себе як не трудолюбива, не дисциплінована, не любляча свою роботу людина. Виконує свою роботу на низькому рівні. Працює погано, не в повну міру своїх сил, потребує постійного контролю, не виявляє ніякої ініціативи. До виконання громадських доручень відноситься неохото. Має неодноразові покарання по охороні праці, про що свідчать розпорядження про позбавлення виробничої премії №123 від 25.02.2020 року та №170 від 17.03.2020 року (а.с.108-110).
04.12.2020 року, 08.12.2020 року, 16.12.2020 року та 23.12.2020 року за заявами ОСОБА_1 їй було надано відпустки без збереження заробітної плати на ці 4 календарних дні, що підтверджуються заявами ОСОБА_1 від 04.12.2020 року, 08.12.2020 року, 15.12.2020 року, 23.12.2020 року, наказами про надання відпуски №20384713742, №20384713704, №20384714278, №20384714548 та табелем обліку робочого часу (т. 1 а.с.198-206). 
З акту про відмову від підписання наказу про звільнення від 08.01.2021 року ПРАТ «ІНГЗК» встановлено, що ОСОБА_1 було запропоновано підписати всі необхідні документи для звільнення, а саме проставити підпис про ознайомлення з наказом про звільнення за прогул №5-к від 08.01.2021 року та про отримання трудової книжки; отримати свою трудову книжку «на руки». ОСОБА_1 було ознайомлено з наказом про звільнення у присутності комісії, але на прохання поставити особистий підпис, який підтверджував факт ознайомлення ОСОБА_1 з наказом, остання відмовилася та відмовилась від отримання трудової книжки та проставлення підпису про її отримання. Даний акт ОСОБА_1 відмовилася підписувати (т. 1 а.с.211).
З акту від 08.01.2021 року встановлено, що комісія у складі механіка дільниці ЦСО ОСОБА_2 , сметчика ОСОБА_10 , ведучого спеціаліста ОСОБА_11 склали цей акт про те, що токар ЦСО ПРАТ «ІНГЗК» ОСОБА_1 відмовилася підписати наказ №5-к від 08.01.2021 року «Про звільнення за прогули» (т. 1 а.с.212).
08.01.2021 року на домашню адресу ОСОБА_1 ПрАТ «ІнГЗК» направлялося повідомлення про звільнення та необхідність з`явитися до відділу кадрів ПрАТ «ІнГЗК» для отримання трудової книжки та копії наказу про звільнення (т. 1 а.с.213-214).
Згідно розпорядження №27-к від 08.01.2021 року ПрАТ «ІнГЗК», зобов`язано виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 3 дні в сумі 1575,36 грн. (т. 1 а.с.215).
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала належних та допустимих доказів поважності причин її відсутності на роботі у період з 24.11.2020 року по 03.12.2020 року, а тому її звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України є законним.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є, зокрема, Конвенція Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII (далі - Конвенція).
Згідно із статтею 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.
Відповідно до ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст. ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України).
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.
Частиною першою статті 148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення.
Ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника.
Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.
Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.
У статті 149 КЗпП України визначено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.
Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення.
Водночас, правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.
Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.
Таким чином, для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем, необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин, умисно або з необережності.
Звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни.
У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада  1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених    за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.
Суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про відсутність позивачки на робочому місці у період з 16.11.2020 по 03.12.2020 року, що нею визнається.
Спір виник з приводу наявності поважних причин відсутності позивачки на роботі у період з 24.11.2020 року по 03.12.2020 року.
Колегія суддів звертає увагу на те, що закон не містить вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі, тобто не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому суд, вирішуючи позов про поновлення на роботі саме з підстав відсутності прогулу, надає оцінку поясненням працівника з огляду на всі фактичні обставини справи, доведені відповідними доказами з дотриманням статті 76 ЦПК України. При цьому, обов`язок доведення вини працівника у такому порушенні трудової дисципліни як прогул, за який має настати відповідальність у вигляді звільнення, покладено на роботодавця.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2018 року у справі № 235/2284/17 (провадження № 61-72св17) зроблено висновок, що основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.
Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)
Як вбачається з матеріалів справи та визнається сторонами, позивачка ОСОБА_1 була доставлено швидкою допомогою в приймальне відділення КПН «Криворізька міська лікарня №17» КМР 16.11.2020 року об 11 год. 00 хв. з діагнозом: Гіпотонія, та була направлена до сімейного лікаря (а.с.101).
Згідно листа КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №7» КМР, ОСОБА_1 звернулася до сімейного лікаря в амбулаторію №1 КНП «ЦПМСД №7» КМР 16.11.2020 року. Хворій було видане направлення на виписку листка непрацездатності з 16.11.2020 року по 20.11.2020 року. 20.11.2020 року пацієнтка з`явилася на прийом до сімейного лікаря без листка непрацездатності. Пояснити чому він не виписаний ОСОБА_1 не змогла. Була направлена сімейним лікарем до завідувачки амбулаторії на ЛКК для отримання дозволу на виписку листка непрацездатності з 16.11.2020 року по 20.11.2020 року. На ЛКК ОСОБА_1 з`явилася не 20.11.2021 року, як було направлено сімейним лікарем, а 23.11.2020 року. Через невчасне звернення на ЛКК та порушення режиму, пацієнтці у виписці листка непрацездатності було відмовлено. Після 23.11.2020 року ОСОБА_1 до закладу не зверталася, документів, що підтверджують факт непрацездатності, не видавалося (т. 1 а.с.102).
Отже, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 16.11.2020 року по 23.11.2020 року була відсутня на роботі у зв`язку з непрацездатністю, що було враховано роботодавцем.
Разом з тим, суду не надано доказів відсутності ОСОБА_1 на роботі з поважних причин у період з 24.11.2020 року по 03.12.2020 року.
Доводи позивачки ОСОБА_1 про те, що у період 24.11.2020 року по 03.12.2020 року вона була відсутня на роботі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, адже, щоденно ходила до КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №7» КМР та вимагала належним чином оформити їй лікарняний лист, оскільки без пред`явлення лікарняного листка її до роботи не допускали, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.
Доводи апеляційної скарги про те, що незаконне невідкриття листка непрацездатнсоті підтверджується листом №1060 від 28.12.2020 (т. 1 а.с. 102), в якому директор Центру №7 підтверджує, що під час першого відвідування сімейного лікаря ОСОБА_3 ним не оформлений листок непрацездатності у порушення п.п. 1.4.1.. п. 1.4.. п. 1.6., п.1.7. Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, в якій зазначено, що право видачі листків непрацездатності має лікуючий лікар після особистого огляду, про що робиться відповідний запис у медичній картці, колегією суддів не приймаються, адже зазначеним листом повідомлено про невидачу ОСОБА_1 листка непрацездатності саме через невчасне звернення останньої на ЛКК та порушення нею режиму.
Доводи апеляційної скарги про те, що, згідно сталої судової практики суду касаційної інстанції, виконання лікарями обов`язків по веденню документації покладається безпосередньо на лікаря та не може ніяким чином впливати на працівника при неналежному їх виконанню, а тому, на думку позивачки, вона не може бути притягнута до дисциплінарної відповідальності за прогул через ненадання їй лікарняного листка закладом охорони здоров`я, колегією суддів не приймаються, оскільки роботодавцем ПрАТ «ІнГЗК» визнано поважною відсутність на роботі позивачки ОСОБА_1 у період її тимчасової непрацездатності – з 16 листопада 2020 року по 23 листопада 2020 року, не зважаючи на відсутність листка непрацездатності, а дисциплінарне стягнення на неї накладено за відсутність на робочому місці без поважних причин у період з 24.11.2020 року по 03.12.2020 року.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що зазначена позивачкою поважність причини її відсутності на роботі, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не доведена належними та допустимими доказами, такі твердження позивачки є голослівними та спростовуються матеріалами справи.
Доводи апеляційної скарги про те, що звільнення позивачки відбулося без дотримання роботодавцем вимог п.7.7 Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» при обранні відповідачем виду стягнення, зокрема, при обранні дисциплінарного стягнення, відповідач не врахував тяжкість проступку, відсутність заподіяної шкоди, за яких вчинено проступок та її попередню роботу, колегією суддів не приймаються, оскільки роботодавцем було враховано зазначені обставини, про що вказано у наказі №5-к від 08.01.2021 року.
Доводи апеляційної скарги про те, що звільнення позивачки відбулося з порушенням вимог ст. 43 КЗпП України, колегією суддів відхиляються, з огляду на наступне.
Згідно з ч. ч. 1, 2, 5, 7 ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.
У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що профспілковий орган дав згоду на розірвання трудового договору. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).
Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.
Здійснюючи у відповідності до ст. 263 ЦПК України, перевірку та надаючи юридичну оцінку рішенню виборного органу первинної профспілкової організації, суд вказує, що оцінка обґрунтованості або ж необґрунтованості такого рішення здійснюється з урахуванням загальних принципів, засад цивільного судочинства та виходячи з лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеними фактами». Воно повинно містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.
Отже, суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови, і лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 569/18201/14-ц.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно витягу із протоколу №05-01/2021-01 засідання ПС «Професійна спілка чесних працівників» від 05.01.2021 року, профспілковий комітет що дійшов висновку, що ОСОБА_1 не була присутня на робочому місці в період з 16.11.2020 року до 03.12.2020 року через хворобу, що є поважною причиною, навіть якщо хвороба не підтверджена листком непрацездатності, у зв`язку з чим не надано згоди на звільнення ОСОБА_1 за ч.4 п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.22-23), натомість, як вірно встановлено судом першої інстанції, та не спростовано у суді апеляційної інстанції, позивачка ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці саме у зв`язку з непрацездатністю у період з 16 листопада 2020 року по 23 листопада 2020 року, тоді як доказів наявності поважних причин відсутності на робочому місці у період з 24 листопада 2020 року по 03 грудня 2020 року нею не надано.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що висновок профспілкової організації не може вважатися обґрунтованим, правові підстави для залишення позивачки на роботі відсутні, а при її звільненні відповідачем дотриманні вимоги закону й трудові права позивачки не порушені, у зв`язку з чим підстав для поновлення позивача на роботі немає. 
Доводи апеляційної скарги про те, що звільнення позивачки відбулося з порушенням вимог ст. 148 КЗпП України колегією суддів не приймаються, з огляду на наступне.
Так, у статті 148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачка ОСОБА_1 була відсутня на роботі у період з 16.11.2020 року по 03.12.2020 року, повідомивши роботодавця про свою тимчасову непрацездатність. 
Після виходу останньої на роботу – 04.12.2020 року, без надання листка непрацездатності, роботодавець ПрАТ «ІнГЗК» виявив факт відсутності позивачки на робочому місці без поважних причин, тобто вчинення прогулу, та зажадав від останньої відповідних пояснень, а, отримавши пояснення, здійснив їх перевірку на достовірність.
Отже, місячний строк для застосування роботодавцем дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за прогули, не рахуючи часу звільнення ОСОБА_1 від роботи у зв`язку з перебування її у відпустці без збереження заробітної плати 04.12.2020 року, 08.12.2020 року, 16.12.2020 року та 23.12.2020 року, закінчується 08 січня 2021 року.
Позивачку ОСОБА_12 звільнено із займаної посади за прогули без поважних причин за п.4 ст.40 КЗпП України наказом №5-к від 08.01.2021 року, тобто з дотриманням місячного строку, визначеного ст. 148 КЗпП України.
З врахуванням вищенаведених обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачка звільнена з посади з передбачених законом підстав і з дотриманням встановленого законом порядку.
Погоджується колегія суддів й з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки ч. 2 ст. 235 КЗпП України передбачена можливість стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу лише у разі винесення рішення про поновлення працівника на роботі. 
З урахуванням викладеного, колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції повно з`ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, їх об`єктивний склад, права та обов`язки сторін, вірно застосовані норми матеріального права та не порушені норми процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають достатніх підстав для скасування рішення суду.
Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення  Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2021 року  - залишити без мін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 лютого 2022 року.

Головуючий: 

Судді: