ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/989/22 Справа № 185/7773/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Врона А. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2022 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - Свистунової О.В.         
суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.
за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2021 року 
по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою та встановлення порядку користування квартирою, -

В С Т А Н О В И Л А:
        У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив суд усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_2 права користування квартирою АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_1 протягом 10 днів з дня набрання рішенням суду законної сили, на підставі Акту прийому-передачі, передати ОСОБА_2 ключі від замків вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 , та шляхом зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 . Встановити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 :
       - ОСОБА_2 , виділити у натурі у володіння та користування приміщення квартири АДРЕСА_1 загальною площею 27,2 кв.м., а саме: житлову кімнату, позначену у технічному паспорті цифрою «10», площею 9,0 кв.м.; житлову кімнату, позначену у технічному паспорті цифрою «12», площею 17,4 кв.м.; балкон, позначений у технічному паспорті цифрою «13», площею 0,8 кв.м.;
       - ОСОБА_1 , виділити у натурі у володіння та користування приміщення квартири АДРЕСА_1 загальною площею 28,2 кв.м., а саме: житлову кімнату, позначену у технічному паспорті цифрою «6», площею 16,8 кв.м.; житлову кімнату, позначену у технічному паспорті цифрою «9», площею 11,4 кв.м.;
       - залишити у спільному користуванні ОСОБА_2 і ОСОБА_1 приміщення квартири АДРЕСА_1 загальною площею 30,3 кв.м., а саме: передню, позначену у технічному паспорті цифрою «1», площею 10,2 кв.м.; вбудовані шафи (кладовки), позначені у технічному паспорті цифрами «2», «З», «4», загальною площею 1,1 кв.м.; кухню, позначену у технічному паспорті цифрою «5», площею 8,3 кв.м.; туалет, позначений у технічному паспорті цифрою «7», площею 1,2 кв.м.; ванну кімнату, позначену у технічному паспорті цифрою «8», площею 2,6 кв.м.; коридор, позначений у технічному паспорті цифрою «11», площею 4,2 кв.м.; лоджію, позначену у технічному паспорті цифрою «14», площею 2,7 кв.м.
       Позов мотивований тим, що сторони не можуть дійти домовленості щодо порядку користування квартирою, що стало підставою для звернення до суду.
       03 серпня 2020 року у даній справі було постановлено заочне судове рішення, яке було скасовано ухвалою суду від 03 листопада 2020 року, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.
       Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2021 року задоволено позов частково.
       Усунено перешкоди у здійсненні ОСОБА_2 права користування 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_1 протягом 10 днів з дня набрання рішенням суду законної сили, на підставі Акту прийому-передачі, передати ОСОБА_2 ключі від замків вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 .
       Усунено перешкоди у здійсненні ОСОБА_2 права користування 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1 .
       Встановлено наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 :
       - ОСОБА_2 виділити у користування в приміщенні квартири АДРЕСА_1 загальною площею 27,2 кв.м., а саме: житлову кімнату, позначену у технічному паспорті цифрою «10», площею 9,0 кв.м.; житлову кімнату, позначену у технічному паспорті цифрою «12», площею 17,4 кв.м.; балкон, позначений у технічному паспорті цифрою «13», площею 0,8 кв.м.;
       - ОСОБА_1 виділити у користування в приміщенні квартири АДРЕСА_1 загальною площею 28,2 кв.м., а саме: житлову кімнату, позначену у технічному паспорті цифрою «6», площею 16,8 кв.м.; житлову кімнату, позначену у технічному паспорті цифрою «9», площею 11,4 кв.м.;
       - залишено у спільному користуванні ОСОБА_2 і ОСОБА_1 приміщення в квартирі АДРЕСА_1 загальною площею 30,3 кв.м., а саме: передню, позначену у технічному паспорті цифрою «1», площею 10,2 кв.м.; вбудовані шафи (кладовки), позначені у технічному паспорті цифрами «2», «3», «4», загальною площею 1,1 кв.м.; кухню, позначену у технічному паспорті цифрою «5», площею 8,3 кв.м.; туалет, позначений у технічному паспорті цифрою «7», площею 1,2 кв.м.; ванну кімнату, позначену у технічному паспорті цифрою «8», площею 2,6 кв.м.; коридор, позначений у технічному паспорті цифрою «11», площею 4,2 кв.м.; лоджію, позначену у технічному паспорті цифрою «14», площею 2,7 кв.м.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 3768 (три тисячі сімсот шістдесят вісім) 40 коп.
       В іншій частині позову відмовлено.
       В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не доведені обставини, що мають значення для справи.
       Також, скаржник зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.
       У відзиві позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
       Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

       Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

       Так, судом встановлено і це підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_2 , є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . 
       Вказана обставина підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 27.09.2002 року, виданим Відділом по обліку і розподілу житлової площі Виконавчого комітету Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 04.07.2018 року, посвідченим державним нотаріусом Першої Павлоградської Державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Тимченко О.М. та зареєстрованим у Реєстрі за номером № 2-855.
       Дана обставина, також, підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, інформаційною довідкою від 27.01.2021 року.
       З моменту приватизації спірної квартири її співвласниками у рівних частинах (кожен по 1/4) були: ОСОБА_3 , - батько позивача, ОСОБА_4 , - мати позивача, ОСОБА_5 , - брат позивача, і позивач, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 27.09.2002 року, виданим Відділом по обліку і розподілу житлової площі Виконавчого комітету Павлоградської міської ради Дніпропетровської області.
       Після смерті ОСОБА_3 , його частину квартири АДРЕСА_1 успадкувала - ОСОБА_4 , що підтверджується записом про видачу їй свідоцтва про право на спадщину на зворотному боці свідоцтва про право власності на житло від 27.09.2002 року та копією свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого ОСОБА_3 .
       Після смерті матері, ОСОБА_4 , належну їй на день смерті 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 у рівних частинах успадкували позивач та ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 04 липня 2018 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Тимченко О.М. за № 2-855, а також матеріалами спадкової справи заведеної до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , які надані на запит суду нотаріальною конторою.
       Також, з вищевказаного свідоцтва про право на спадщину за законом, та матеріалів спадкової справи заведеної до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , які надані на запит суду нотаріальною конторою вбачається, що ОСОБА_5 своїх спадкових прав документально не оформив.
        ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 , виданим Павлоградським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 24.02.2018 року.
       Згідно інформації, яка наявна у Довідці № 342 від 27.03.2018 року про реєстрацію та склад зареєстрованих, виданої КП "Міський інформаційно-розрахунковий аналітичний центр" Павлоградської міської ради, на день смерті ОСОБА_5 , разом з ним була зареєстрована та проживала його дружина - ОСОБА_1 .
       Відповідно до ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
        ОСОБА_1 звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_5 .
       Згідно матеріалів спадкової справи №222/2018, заведеної щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , ОСОБА_1 отримала свідоцтва про право на спадщину, однак свідоцтво про право на спадщину, 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , відповідач не отримала станом на час розгляду справи.
       Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. (ч.5 ст.1268 ЦК України)
       Отже, станом на дату розгляду справи 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , як спадкоємиці ОСОБА_5 .
       Згідно з Технічним паспортом на квартиру АДРЕСА_1 , виготовленим 20.10.2002 року КП "Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації", квартира АДРЕСА_1 складається з наступних приміщень: передньої, позначеної у технічному паспорті цифрою «1», площею 10,2 кв.м.; вбудованих шаф (кладовок), позначених у технічному паспорті цифрами «2», «3», «4», загальною площею 1,1 кв.м.; кухні, позначеної у технічному паспорті цифрою «5», площею 8,3 кв.м.; житлової кімнати, позначеної у технічному паспорті цифрою «6», площею 16,8 кв.м.; туалету, позначеного у технічному паспорті цифрою «7», площею 1,2 кв.м.; ванної кімнати, позначеної у технічному паспорті цифрою «8», площею 2,6 кв.м.; житлової кімнати, позначеної у технічному паспорті цифрою «9», площею 11,4 кв.м.; житлової кімнати, позначеної у технічному паспорті цифрою «10», площею 9,0 кв.м.; коридору, позначеного у технічному паспорті цифрою «11», площею 4,2 кв.м.; житлової кімнати, позначеної у технічному паспорті цифрою «12», площею 17,4 кв.м.; балкону, позначеного у технічному паспорті цифрою «13», площею 0,8 кв.м.; лоджії, позначеної у технічному паспорті цифрою «14», площею 2,7 кв.м.. Загальна площа квартири 85,7 кв.м.
       Позивач при поданні позову посилався, що ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_5 , одноособово проживає в квартирі АДРЕСА_1 . При цьому, вона одноособово володіє ключами від замків вхідних дверей зазначеної квартири, які не дає позивачу, та не пускає його до вказаного житла, створюючи таким чином йому перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .
       Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем не чиняться перешкоди у користуванні спірним нерухомим майном, зважаючи на наступне.
       У судовому засіданні позивач наполягав, що йому чиняться перешкоди в користуванні 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1 , вказав, що отримав від відповідача ключі тільки від одного замка на вхідних дверях, в той час як у вхідній двері встановлено два замки.
       Відповідач не заперечувала, що надала ключі тільки від одного замка на вхідних дверях, пояснила, що інший замок не працює.
       Проте, відповідач та її представник не спростували твердження позивача та не надали ні суду першої, ні апеляційної інстанції доказів в підтвердження того, що другий замок на вхідних дверях не працює, при перевірці відповідності ключів від першого замка на вхідних дверях сторонами цього підтверджено також не було. 
       Враховуючи відсутність підтвердження належними та допустимими доказами твердження відповідача про те, що другий замок не працює, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідачем не було передано всі ключі від замків вхідних дверей, та про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про усунення перешкоди у здійсненні ОСОБА_2 права користування 1/2 частиною спірної квартири шляхом зобов`язання ОСОБА_1 протягом 10 днів з дня набрання рішенням суду законної сили, на підставі Акту прийому-передачі, передати ОСОБА_2 ключі від замків вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 .
       Посилання апелянта на відсутність права власності відповідача на спірну квартиру спростовується наявними доказами в матеріалах справи, оскільки 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , як спадкоємиці ОСОБА_5 .
       Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а п. 3 ч. 2 цієї статті передбачає, такий спосіб захисту, як припинення дії, яка порушує право.
       Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
       Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України і ч. 1 ст. 155 ЖК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Квартири, що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування квартирою, крім випадків, установлених законодавством України.
       У відповідності з ч. 1 ст. 356, ч. 1, ч. 3 ст. 358 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
       Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
       Встановлено, що на теперішній час сторони не можуть дійти згоди щодо порядку користування квартирою. Між сторонами відсутня домовленість з цього приводу, а також між сторонами не встановлено конкретний порядок користування приміщеннями квартири, оскільки кожний з них не проживає у спірному майні. 
       Задовольняючи позовні вимоги в частині встановлення порядку користування квартирою, суд першої інстанції виходив з того, що площа в квартирі, яку позивач просив виділити йому в одноособове користування складає 27,2 кв.м., не перевищує розміру житлової площі, на яку він має право. В разі виділення позивачу цих кімнат у користування, права відповідача жодним чином не обмежуються і не порушуються, відповідачу виділяється у користування житлова площа, яка максимально відповідає розміру житлової площі, на користування якою вона має право.
       Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.
       Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", визначено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.
       У відповідності з висновком Верховного Суду України, викладеним у Постанові від 17.02.2016 року у справі № 6-1500цс15, згідно статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.
       При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.
       Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Якщо спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею, то критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.
       Якщо спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
       Відповідно до частин 1, 2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
        З аналізу змісту частини третьої статті 358 ЦК України можна дійти висновку, що надання співвласнику у користування частини майна має ґрунтуватися на встановленні відповідності між розміром частки в праві спільної часткової власності, та часткою того майна, надання якого у користування вимагає такий співвласник. За домовленістю співвласників, може бути допущений відступ від засади відповідності між розміром частки у праві та розміром частки у майні.
       Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.
       Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
       Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
       Звертаючись з цим позовом, позивач, серед іншого, просив: 
        - ОСОБА_2 , виділити у натурі у володіння та користування приміщення квартири АДРЕСА_1 загальною площею 27,2 кв.м., а саме: житлову кімнату, позначену у технічному паспорті цифрою «10», площею 9,0 кв.м.; житлову кімнату, позначену у технічному паспорті цифрою «12», площею 17,4 кв.м.; балкон, позначений у технічному паспорті цифрою «13», площею 0,8 кв.м.;
       - ОСОБА_1 , виділити у натурі у володіння та користування приміщення квартири АДРЕСА_1 загальною площею 28,2 кв.м., а саме: житлову кімнату, позначену у технічному паспорті цифрою «6», площею 16,8 кв.м.; житлову кімнату, позначену у технічному паспорті цифрою «9», площею 11,4 кв.м.;
       - залишити у спільному користуванні ОСОБА_2 і ОСОБА_1 приміщення квартири АДРЕСА_1 загальною площею 30,3 кв.м., а саме: передню, позначену у технічному паспорті цифрою «1», площею 10,2 кв.м.; вбудовані шафи (кладовки), позначені у технічному паспорті цифрами «2», «З», «4», загальною площею 1,1 кв.м.; кухню, позначену у технічному паспорті цифрою «5», площею 8,3 кв.м.; туалет, позначений у технічному паспорті цифрою «7», площею 1,2 кв.м.; ванну кімнату, позначену у технічному паспорті цифрою «8», площею 2,6 кв.м.; коридор, позначений у технічному паспорті цифрою «11», площею 4,2 кв.м.; лоджію, позначену у технічному паспорті цифрою «14», площею 2,7 кв.м.
       Колегія суддів вважає, що такий варіант користування квартирою нанесе істотної шкоди сторонам, оскільки у цьому випадку буде порушений принцип рівності прав співвласників. 
       Крім того, такий порядок фактично змінює розмір часток сторін у праві спільної часткової власності і таке відступлення є істотним з урахуванням загальної житлової площі квартири. 
       Тому, встановлений судом першої інстанції порядок щодо користування кімнатами в квартирі для сторін та спільне користування всіма іншими приміщеннями квартири не відповідав вимогам закону, порушував права сторін, оскільки проведений з істотним неврахуванням балансу інтересів сторін у праві на спірний об`єкт права власності.
       Аналогічні за змістом правові висновки виклав Верховний Суд у постанові від 04 березня 2019 року у справі № 645/5178/17 (провадження № 61-45649св18), у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 537/1801/16-ц (провадження № 61-18938св18), у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 199/1535/16-ц (провадження № 61-38695св18), у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 759/3860/17 (провадження № 61-41181св18).
       З огляду на вищевикладене та враховуючи, що під час розгляду справи спільної домовленості щодо користування квартирою між співвласниками досягнуто не було, а варіант запропонований позивачем не відображає ідеальних часток, інших варіантів сторонами запропоновано не було, також сторонами не вирішувалось питання щодо грошової компенсації за частку, що є більшою, з наданням згоди іншої сторони на її отримання та виконання всієї процедури, що визначена цивільним законодавством України, колегія суддів приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині встановлення порядку користування спірною квартирою.
       Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
       Отже, колегія дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду в частині встановлення порядку користування квартирою та з ухвалення нового судового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у цій частині.
       В іншій частині рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2021 року підлягає залишенню без змін.
       Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Згідно зі ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
       Відповідно до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
       Згідно ордеру, розрахункової квитанції та акту приймання-передачі виконаних робіт від 19.08.2019 року загальна сума витрати позивача на правову допомогу адвоката склала 3000 грн. /а.с.30,31,32/.
       При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
       Згідно з пунктами 4, 6, 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
       Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
       Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
       Статтею 29 Закону України «Про адвокатуру» визначено, що дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов`язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об`єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язаний (зобов`язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов`язані з достроковим припиненням (розірванням) договору.
       Згідно з ст.30 вказаного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
       При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
       Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
       У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
       Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
       При оцінці вказаних обставин, суд приходить до висновку, що документально підтверджені витрати позивача на правову допомогу є розумними, враховують витрачений адвокатом час з урахуванням складності підготовки позовної заяви, а сума витрат є обґрунтованою.
       Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати пропорційно задоволених позовних вимог, які складаються із судового збору у розмірі 768,40 грн. та витрат на правничу допомогу у розмірі 1 000 грн, а всього, 1768,40 грн.
Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2021 року - скасувати в частині встановлення порядку користування квартирою та відмовити у задоволенні позовних вимог у цій частині.
В іншій частині рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2021 року - залишити без змін. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 768,40 грн. та витрат на правничу допомогу у розмірі 1 000 грн, а всього, 1768,40 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

       Головуючий О.В. Свистунова

       Судді: Т.П. Красвітна

        І.А. Єлізаренко