ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 658/1302/20 Головуючий в І інстанції: Рахімова О.В.
Номер провадження: 22-ц/819/519/22 Доповідач: Майданік В.В.

П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2022 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Майданіка В.В.,
суддів: Кутурланової О.В.,
Орловської Н.В.,
       секретар           Сікорська Я.А.,     

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , діючого від імені Головного управління Національної поліції в Херсонській області, на рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 09 грудня 2021 року, у складі судді Рахімової О.В., у справі за позовом адвоката Ярової Світлани Вікторівни, діючої від імені ОСОБА_1 , до Головного управління Національної поліції в Херсонській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними та протиправними діями правоохоронних органів, 

В С Т А Н О В И В :

       24 квітня 2020 року адвокат Ярова Світлана Вікторівна, діюча від імені ОСОБА_1 , звернулася до суду з вказаним позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила стягнути з Державної казначейської служби за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 221 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури, суду.

Позов обґрунтований наступним. 
24.07.2016 року Каховським ВП ГУНП в Херсонській області відносно позивачки було внесено відомості до ЄРДР за № 12016230190001623 за фактом вчинення нею кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України. В подальшому обвинувальний акт з матеріалами, зібраними в ході досудового розслідування за обвинуваченням ОСОБА_1 , були направлені до суду, за результатами розгляду яких 23.03.2017 року Каховським міськрайонним судом Херсонської області ухвалено вирок, яким позивачку визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України, та призначено їй покарання у вигляді 2 років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового поєднання невідбутої частини покарання за вироком Новокаховського міського суду Херсонської області від 29.07.2014 року остаточно призначено покарання у вигляді трьох років одного місяця позбавлення волі з відбуванням покарання у кримінально-виконавчий установі закритого типу. 
Вироком передбачено, що запобіжний захід відносно ОСОБА_1 не обирався, строк відбування покарання рахується з моменту її затримання. 
Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 15.01.2018 року вирок Каховського міськрайонного суду Херсонської області залишено без змін. 
Після набрання вироком Каховського міськрайонного суду Херсонської області законної сили, 22.03.2018 року позивачка фактично почала відбувати міру покарання, призначеної їй судом, а з 02.05.2018 року – в ДУ "Надержинщинська виправна колонія (№65)". 
Постановою Верховного Суду від 13.06.2019 року вирок Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 23.03.2017 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 15.01.2018 року було скасовано, кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15 і ч.2 ст.185 КК України було закрито на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України. 
Таким чином, починаючи з 22.03.2018 року по день ухвалення постанови Верховного Суду, протягом 1 року 2 місяці 22 дні фактичного ув`язнення, позивачка зазнала моральної шкоди, яка полягає в тому, що на її утриманні знаходяться малолітні діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Діти під час відбування позивачкою покарання потрапили до стаціонарного лікування в Обласну дитячу туберкульозну лікарню, в якій 187 днів (з 18.10.2018 року по 23.04.2019 року) проходив лікування молодший син, а потім були направленні з метою реабілітації до санаторного закладу "Джерельце". Позивачка, перебуваючи в місцях позбавлення волі, не могла здійснювати належний догляд за дітьми, допомагаючи їм під час лікування, бачитись з ними протягом 1 року і майже 3 місяців, а чоловік, батько дітей, з 12.03.2018 року по 15.06.2018 року, з 10.06.2019 року по 27.06.2019 року був ізольований від дітей, оскільки перебував на стаціонарному лікуванні в Херсонському обласному протитуберкульозному диспансері. Сама ж позивачка з 2014 року перебуває на Д-обліку у лікаря фтизіатра, є інвалідом ІІІ групи за захворюванням на туберкульоз з 15.12.2016 року (термін інвалідності продовжено з 19.01.2016 року), перебуваючи ув`язненою, не дотримувала того лікування та харчування, яке їй потрібне у зв`язку з хворобою, що призвело до погіршення її загального стану. 
09.12.2021 року на адресу суду надійшла заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої представник позивачки, посилаючись, зокрема, на правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15), зазначив таке. Вирішуючи цю справу, вважає за необхідне рахувати строк незаконного перебування позивачки під слідством та судом, з починаючи з серпня 2016 року (з моменту вручення обвинувального акту) по 13 червня 2019 року (по день ухвалення постанови Верховним Судом), тобто 34 місяці. Відповідно до статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" мінімальну заробітну плату у 2021 році установлено з 1 січня в розмірі 6000 грн, а з 1 грудня – 6500 грн. Отже розмір гарантованої моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню позивачці за рахунок держави, виходячи з мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, становить 221 000,00 грн (34 х 6 500,00 грн). 
Пославшись на зазначене, представник позивачки просив задовольнити позов.

Ухвалою Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 05.05.2020 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження (а.с.36-37).

22.05.2021 року на адресу суду надійшов відзив від представника ГУНП в Херсонській області, відповідно до якого він просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на таке. 
Вказав, що відповідно до п.9 постанови Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. 
Зазначив, що вказаний позивачем розмір моральної шкоди в 1 000 000,00 грн не доведений, також вважає, що позивачкою не доведено ні наявності моральної шкоди, ні причинного зв`язку дій органу досудового розслідування з моральними втратами, про які зазначає позивачка (а.с.52-54).

26.05.2020 року до суду надійшов відзив від представника Державної казначейської служби України, згідно з яким він просить у задоволенні позовних вимог просить відмовити, посилаючись на наступне. 
Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" встановлено вичерпний перелік випадків, умов та незаконних дій відповідних органів, а також визначено органи, на які покладається визначення дій по забезпеченню відшкодування шкоди, завданої громадянинові, та пов`язані з цим обов`язки зазначених органів.
Так, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. 
Зазначив, що суду слід врахувати, за яких обставин та якими діями заподіяна моральна шкода позивачу, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні, з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбаченому у державному бюджеті на зазначену мету, а не з єдиного казначейського рахунку, як вважає позивач.
Казначейство не порушувало прав позивача і шкоди йому не заподіювало, воно лише виконує рішення суду.
Оскільки в позовній заяві не наведено доказів вини Казначейства як окремої юридичної особи щодо спричинення шкоди позивачу, то покладення стягнення на Державну казначейську службу, як юридичну особу, є необґрунтованим.
Вважає помилковою вимогу щодо списання коштів з юридичної особи, яка ніяким чином прав позивача не порушувала (а.с.57-59).

03.06.2020 року на адресу суду від представника позивачки надійшла відповідь на відзив Державної казначейської служби України.
Зазначено, що позивач не повинна доводити наявність вини в діях правоохоронних органів та суду щодо її незаконного засудження, оскільки цей факт встановлений судом найвищої інстанції, а право позивачки на відшкодування моральної шкоди виникає та ґрунтується на спеціальному законі, а саме Законі України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативну-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду". 
Доводи Державної казначейської служби України про те, що вона не заподіювала шкоди позивачці, а тому не повинна її відшкодовувати, не заслуговують на увагу, оскільки шкода відшкодовується за рахунок Державного бюджету шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку в рахунок відшкодування моральної шкоди. Тому відповідно відповідає за таку шкоду держава в особі уповноважених органів, в тому числі в особі Державної казначейської служби України. як органу, на який покладено виконання рішення суду.
Вказано, що аналіз ст.13 Закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Зазначено, що моральна шкода полягає в тому, що на утриманні позивачки знаходяться двоє малолітніх дітей, які під час відбування позивачкою покарання потрапили до стаціонарного. Позивач була позбавлена можливості піклуватися про свою родину, також і вона сама не отримувала належного лікування, маючи тяжке захворювання (а.с.75-77).

09.12.2021 року адвокатом Яровою Світланою Вікторівною, діючою від імені ОСОБА_1 , до суду подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої вона просить стягнути з Державної казначейської служби за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 221 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури, суду (а.с.197-198).

Відповідно до протоколу судового засідання від 09.12.2021 року у судове засідання: з`явилися позивачка, її представник адвокат Ярова С.В. та представники відповідачів; головуючою суддею оголошено про надходження до суду уточнення позовних вимог (перерахунок); представник позивачки адвокат Ярова С.В. підтримує клопотання, позивачка ОСОБА_1 підтримує клопотання (а.с.203). 

Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 09 грудня 2021 року позовні вимоги були задоволені. Суд ухвалив стягнути з Державної казначейської служби за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 221 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури, суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що в результаті незаконних дій органів досудового слідства, прокуратури та суду позивачка, яка відбувала покарання у вигляді позбавлення волі з 22.03.2018 року по 13.09.2019 року, була позбавлена права працювати, доглядати за своїми дітьми, жити повноцінним життям, спілкуватись з родиною, займатись вихованням та лікуванням своїх синів. Також в результаті вказаних незаконних дій мали місце тривале перебування її під вартою та в місцях позбавлення волі, тривалий характер моральних страждань, відношення з боку працівників правоохоронних органів. 
Також суд виходив з того, що є підстави для задоволення уточнених позовних вимог відшкодування моральної шкоди, виходячи з розрахунку (мінімальна заробітна плата за 2021 рік (6 500,00 гривень) х 21 місяці (перебування під слідством та судом) = 136 500 гривень та (6 500,00 гривень) * 2 * 18 місяців ( перебування у місцях позбавлення волі ) = 234 000 гривень. Тобто, 136 500 грн + 234 000 грн = 604 500 гривень. Оскільки позивачка не бажає отримати таку суму відшкодування моральної шкоди і такі позовні вимоги не заявлялись, то захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права особи, тобто в сумі 221 000,00 гривень.
Також суд виходив з необґрунтованості доводів Державної казначейської служби України про те, що служба є самостійною юридичною особою і прав позивача не порушувала, а тому немає правових підстав для покладення на неї відповідальності за завдану позивачу моральну шкоду. При цьому суд враховував, що такі доводи спростовуються нормами чинного законодавства.

У своїй апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить вказане рішення суду першої інстанції скасувати та стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України в рахунок відшкодування моральної шкоди 604 500,00 грн. При цьому послалася на порушення норм процесуального права й неправильне застосування норм матеріального права.
Зокрема, вказала, що суд не прийняв до уваги те, що вона звернулась з цим позовом, в якому просила стягнути 1 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями правоохоронних органів. Суд же першої інстанції врахував усі обставини, зокрема тривале перебування її під вартою та в місцях позбавлення волі, прийшов до висновку про часткове задоволення уточнених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 604 500,00 грн.
Також зазначила, що судом не враховано положення ч.ч.2, 3 ст.13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативну-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", а саме, що розмір моральної шкоди за час перебування під слідством та судом визначається, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць, а за незаконне тримання під вартою – з розміру двох мінімальних заробітних плат за кожен місяць тримання під вартою. 

Також, на вказане рішення подав апеляційну скаргу і представник Головного управління Національної поліції в Херсонській області. У ній він, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм процесуального права й неправильне застосування норм матеріального права, просив його скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. 
Зокрема, вказав, що є необґрунтованим висновок суду першої інстанції про доведення наявності завданої моральної шкоди.
Також зазначив, що суд не прийняв до уваги того, що боржником у зобов`язанні зі сплати коштів з державного бюджету є держава як учасник цивільний відносин (ч.2 ст.7 ЦК України). А тому кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, а не з Державної казначейської служби України. Вказане відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, зробленому у постанові від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16.

У своєму відзиві представник Державної казначейської служби України просить апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Херсонській області задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню на таких підставах.

Фактичні обставини, встановлені судом

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Відповідно до копії Свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 06.05.2008 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , актовий запис № 93 (а.с.7).

Згідно копіям Свідоцтв про народження від вказаного шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.8, 9).

Вироком Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 23.03.2017 року у справі № 658/2773/16-к ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України та призначено покарання у вигляді 2 років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Новокаховського міського суду Херсонської області від 29.07.2014 року остаточно призначити покарання у вигляді 3 років 1 місяця позбавлення волі, з відбування покарання у кримінально-виконавчій установі закритого типу. Запобіжний захід відносно ОСОБА_1 не обрано. Строк відбування покарання рахувати з моменту затримання (а.с.10-11).

Вироком суду ОСОБА_1 визнано винною і засуджено за те, що 27 липня 2016 року близько 10-50 год., знаходячись в приміщенні магазину ФОП " ОСОБА_6 ", розташованого на території центрального ринку м. Каховки за адресою: АДРЕСА_1 , повторно, умисно, із корисливих мотивів намагалась викрасти підліткові дитячі штани "Breeze Girls", вартість яких, згідно з висновком товарознавчої експертизи №52-МТ від 10.08.2016 року, становить 200,00 грн, але не змогла довести свій злочинний намір до кінця з причин, що не залежали від її волі, оскільки була зупинена власницею магазину ФОП " ОСОБА_6 " – ОСОБА_7 .

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 15.01.2018 року апеляційні скарги прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, з доповненнями, а також обвинуваченої ОСОБА_1 та її захисника адвоката Вознюва О.В. були залишені без задоволення, а вказаний вирок Каховського міськрайонного суду Херсонської області – залишено без змін (а.с.12-14).

Згідно довідки від 08.05.2019р № 15/06/74 Державної установи "Надержинщинська виправна колонія (№ 65)" ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за дійсною справою засуджена 23.03.2017 року Каховським міськрайонним судом Херсонської області за ст.15 ч.2, 185 ч.2, ст.71 ч.1 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі (початок строку відбування покарання: 22.03.2018 року, кінець – 22.04.2021 року), дійсно з 02.05.2018 року відбуває міру кримінального покарання в даній державній установі. Знаходиться на неповному державному забезпеченні (а.с.15).

Однак, постановою Верховного Суду від 13.06.2019 року вирок Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 23.03.2017 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 15.01.2018 року скасовано, кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15 і ч.2 ст.185 КК України закрито на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з-під варти звільнити у залі суду (а.с.16-19).

Прийшовши до такого свого висновку Верховний Суд виходив з такого:
--- з матеріалів кримінального провадження видно, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, визнав недопустимим доказом протокол огляду від 24 липня 2016 року. Водночас, обґрунтовуючи винуватість ОСОБА_8 , послався на висновок товарознавчої експертизи № 52-МТ від 10 серпня 2016 року, згідно з яким вартість підліткових дитячих штанів "Breeze Girls" могла становити 200 грн. При цьому поза увагою суду залишилося те, що висновок експертизи був зроблений саме на підставі цього протоколу огляду, а отже відповідно до вимог ч.5 ст.101 КПК він не може бути визнаний допустимим доказом;
--- водночас у цьому кримінальному провадженні правильне встановлення вартості майна, яке намагалася викрасти ОСОБА_1 , є вирішальним з огляду на таке;
--- злочин, передбачений ст.185 КК, є злочином з матеріальним складом, який визначається з урахуванням вартості викраденого майна або вартості майна, яке особа намагалася викрасти. Кримінальна відповідальність за цією нормою закону настає при скоєнні крадіжки майна у випадках, якщо крадіжка майна не є дрібною;
--- відповідно до ст.51 КУпАП крадіжка чужого майна вважається дрібною, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян;--- неоподатковуваний мінімум доходів громадян відповідно до п.5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України для цілей кваліфікації вчиненого за нормами адміністративного та кримінального законодавства встановлюється на рівні соціальної пільги, яка згідно з п.п.169.1.1 п.169.1 ст.169 цього Кодексу дорівнює розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який встановлюється на 1 січня звітного року;
--- відповідно до ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет на 2016 рік" з 01 січня 2016 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 1378 грн. Отже, кримінальна відповідальність у 2016 році може мати місце лише в разі, якщо вартість викраденого чужого майна перевищує 137,80 грн, а інакше викрадення вважається дрібним і відповідальність за таке правопорушення передбачено ст.51 КУпАП;
--- враховуючи неможливість взяти до уваги висновку товарознавчої експертизи, яким встановлено вартість майна, замах на крадіжку якого вчинила засуджена, Верховний Суд вважав, що у цьому кримінальному провадженні достатніми доказами поза розумним сумнівом не доведено винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їй злочину, а висновки судів першої та апеляційної інстанцій ґрунтуються фактично на припущеннях та недостатніх доказах;
--- вказані порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними, вони перешкодили суду ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення і призвели до необґрунтованого засудження ОСОБА_8 ;
--- відповідно до ст.440 КПК суд касаційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження;
--- в силу п.3 ч.1 ст.284 КПК кримінальне провадження закривається в разі, якщо не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпано можливості їх отримати. Саме такі обставини встановлені у цьому кримінальному провадженні судом касаційної інстанції;
--- враховуючи закріплений Конституцією України принцип презумпції невинуватості, необхідність тлумачити всі сумніви на користь обвинуваченого, Верховний Суд вважав, що вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_8 підлягають скасуванню із закриттям кримінального провадження у зв`язку з тим, що не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати; 
--- на підставі наведеного суд ухвалив: 
касаційну скаргу засудженої ОСОБА_8 , яка просила закрити кримінальне провадження, задовольнити, а касаційні скарги прокурора та захисника Вознюк О.В., які вважали за необхідне призначити новий розгляд кримінального провадження відповідно в судах апеляційної та першої інстанцій, – задовольнити частково; 
вирок Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 23 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 15 січня 2018 року щодо ОСОБА_8 скасувати; 
кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого за ч.2 ст.15 і ч.2 ст.185 КК, закрити на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати; 
вирок Новокаховського міського суду Херсонської області від 29 липня 2014 року, яким ОСОБА_8 засуджено за ч.1 ст.185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки та на підставі ст.75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком терміном на 3 роки із покладенням на неї обов`язків, передбачених п.п.2, 3, 4 ч.1 ст.76 КК, виконувати самостійно; 
звільнити ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з-під варти у залі суду.

Наявні медичні виписки із медичної картки хворої ОСОБА_1 , відповідно до яких остання перебуває на Д-обліку лікаря-фтизіатра з 26.08.2014 року та має хронічні захворювання (гепатит "С", туберкульоз), має інвалідність ІІІ групи з 15.12.2014 року. Термін інвалідності продовжено з 19.01.2016 року. Вперше діагностовано туберкульоз 26.07.2014 року (а.с.20-22).

Відповідно до виписки № 492 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , останній направлений на стаціонар 10.06.2019 року по 27.06.2019 року. Діагноз: легень у вигляді щільних вогнищ та туберкулом ( а.с.23, 24).

В матеріалах справи містяться виписки із медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Діагноз: ВДТБ (23.10.2018р) плеври зліва та віраж туберкулінових проб відповідно (а.с.25, 26).

Згідно копії рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 06.12.2019 року у справі № 661/4799/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу – позов був задоволений, був розірваний шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ; після розірвання шлюбу позивачці залишено прізвище " ОСОБА_9 " (а.с.90-91).

Також, судом встановлено, що ОСОБА_1 відбувала покарання у вигляді позбавлення волі з 22.03.2018 року по 13.09.2019 року (а.с.111 т.3 справи 658/2773/16-к). Внесено відомості до ЄРДР за номером 12016230190001623 від 24.07.2016 року за ст.15 ч.2, ст.185 ч.2 КК України відносно ОСОБА_1 (а.с.1 т.2 справи 658/2773/16-к).
Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що позивачка з 22.03.2018 року по 13.09.2019 року, тобто 1 рік 5 місяців та 21 день, відбувала покарання у вигляді позбавлення волі. Крім того, встановлено, що вона з серпня 2016 року (з моменту вручення обвинувального акту) до затримання (22.03.2018 року) перебувала під слідством та судом. Тобто, незаконне перебування під слідством та судом складає 34 місяці. Зазначене сторонами не заперечується.

Нормативно-правове обґрунтування та позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно з ч.6 ст.1176 вказаного Кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Тобто, за відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті – така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

За ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду" підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно з п.2 ч.1 ст.2 вказаного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

За положеннями ст.4 вказаного Закону: 
--- відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету (частина 1);
--- відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (частина 5);
--- моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина 6).

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.13 вказаного Закону України розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільних законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Оскільки у цій справі мова йде про закриття кримінального провадження на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати, то на підставі п.2 ч.1 ст.2 та ч.1 ст.4 вказаного Закону позивачка має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів державного бюджету. 

Згідно п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди" вказано, що коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи.

На час розгляду цієї справи Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" у 2021 році встановлено розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі: з 1 січня – 6000 гривень, з 1 грудня – 6500 гривень. 

Як вже вказувалось, судом встановлено і сторонами не заперечується, що ОСОБА_1 з 22.03.2018 року по 13.09.2019 року, тобто 1 рік 5 місяців та 21 день, відбувала покарання у вигляді позбавлення волі. Крім того, встановлено, що вона з серпня 2016 року (з моменту вручення обвинувального акту) до затримання (22.03.2018 року) перебувала під слідством та судом. Тобто, незаконне перебування під слідством та судом складає 34 місяці. 
Отже, апеляційний суд вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен становити не менше 221 000,00 грн, враховуючи період перебування позивачки під слідством та судом в 34 місяці та розмір мінімальної заробітної плати в 6 500,00 грн, яка визначена законом на час розгляду справи (34 місяці х 6 500,00 грн).

При цьому, суд апеляційної інстанції зважає на позицію суду першої інстанції, який врахував, що за час відбування позивачкою покарання у вигляді позбавлення волі (з 22.03.2018 року по 13.09.2019 року, тобто 1 рік 5 місяців та 21 день) є підстави для визначення розміру моральної шкоди, виходячи з розміру двох мінімальних розмірів заробітної плати за кожен місяць. 

Врахувавши зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку про моральну шкоду у розмірі 604 500 грн, яку позивачка не бажає отримати і про такий розмір вказаної шкоди позовні вимоги не заявлялись, а тому, на думку суду першої інстанції, захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права особи, тобто в сумі 221 000,00 грн.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він є правильним по суті, адже, як правильно зазначив суд першої інстанції, в результаті незаконних дій органів досудового слідства, прокуратури та суду позивачка, яка відбувала покарання у вигляді позбавлення волі з 22.03.2018 року по 13.09.2019 року, була позбавлена права працювати, доглядати за своїми дітьми, жити повноцінним життям, спілкуватись з родиною, займатись вихованням та лікуванням своїх синів, в результаті вказаних незаконних дій мали місце тривале перебування її під вартою та в місцях позбавлення волі, тривалий характер моральних страждань.

Однак, суд допустився помилки в обрахуванні розміру моральної шкоди в 604 500 грн, яку нібито позивачка не бажає отримати, оскільки неправильним є загальна кількість місяців, коли позивачка перебувала під слідством і судом і відбувала покарання у вигляді позбавлення волі (зазначено 39 місяців замість правильної кількості 34 місяці), а також наявна арифметична помилка в обрахуванні 136 500 грн + 234 000 грн = 604 500 гривень, тоді як правильним є при таких вихідних даних, які до того ж є невірними, 370 500 грн.

При правильному обрахуванні розміру моральної шкоди із визначенням розміру моральної шкоди за період відбування позивачкою покарання у вигляді позбавлення волі (з 22.03.2018 року по 13.09.2019 року, тобто 17 місяців та 21 день), виходячи з розміру двох мінімальних розмірів заробітної плати за кожен місяць, такий розмір склав би 336 050,00 грн (17 х 13 000,00 грн + 21/30 х 13 000,00 грн + 16 х 6 500,00 грн + 9/30 х 6 500,00 грн), а ніяк не 604 500,00 грн, як зазначив суд першої інстанції.

Відповідно до ч.6 ст.367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Таким чином, апеляційний суд враховує зазначене та вважає, що з урахуванням зменшення позивачкою розміру відшкодування моральної шкоди з 1 000 000,00 грн до 221 000,00 грн суд першої інстанції, повно і всебічно дослідивши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам по справі,правильно ухвалив про стягнення моральної шкоди в межах позовних вимог, а саме в розмірі 221 000,00 грн. 

При цьому при визначенні розміру моральної шкоди суд першої інстанції врахував обставини, які мають суттєве значення, глибину фізичних та душевних страждань позивачки та дотримався вимог розумності і справедливості, про що зазначено в п.п.3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року № 4.

Отже, встановивши зазначене, те, що відповідачем не надано доказів на спростування обставин, якими позивачка обґрунтовувала свій позов, та на підтвердження обставин, якими він заперечує позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов. 

Апеляційний суд вважає такий висновок суду правильним, зроблений у відповідності до чинного законодавства.

Аналогічний висновок у подібних правовідносинах зроблено Верховним Судом у постанові від 26.02.2020 року у справі № 142/143/17. 

Разом з тим, як вже зазначалось, за ст.1174 ЦК України шкода у відповідних випадках відшкодовується державою.

Згідно зі ст.2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Державу у таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

Згідно з п.п.3, 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

При вирішенні спору суд не врахував цих положень закону, помилково зазначивши про необхідність стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу із Державної казначейської служби України.

Про це також зазначено в апеляційній скарзі Головного управління Національної поліції в Херсонській області.

В решті доводи апеляційної скарги Головного управління Національної поліції в Херсонській області не обґрунтовані вимогами закону, належними доказами і є такі, що висновків суду не спростовують. 
Зокрема, не можуть бути прийняті до уваги посилання на необґрунтованість висновку суду першої інстанції про доведення наявності завданої позивачці моральної шкоди. При цьому суд апеляційної інстанції виходить з того, що у справі належними доказами доведено заподіяння позивачці моральної шкоди незаконним притягненням її до кримінальної відповідальності, зокрема, незаконного відбування нею покарання у вигляді позбавлення волі з 22.03.2018 року по 13.09.2019 року. Стороною ж відповідача не надано доказів на спростування обставин, якими позивачка обґрунтовує свій позов, та на підтвердження обставин, якими він заперечує позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 також не обґрунтовані вимогами закону, не підтверджені належними доказами і висновків суду не спростовують. 
Зокрема, підлягають залишенню поза увагою посилання скаржниці на неврахування судом того, що вона звернулась з цим позовом, в якому просила стягнути 1 000 000,00 грн, а суд врахував усі обставини, зокрема тривале перебування її під вартою та в місцях позбавлення волі, прийшов до висновку про часткове задоволення уточнених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 604 500,00 грн з розрахунку того, що розмір моральної шкоди за час перебування під слідством та судом визначається, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць, а за незаконне тримання під вартою – з розміру двох мінімальних заробітних плат за кожен місяць тримання під вартою. При цьому суд апеляційної інстанції виходить з положень ч.6 ст.367 ЦПК України, а також того, що позивачка зменшила розмір відшкодування моральної шкоди з 1 000 000,00 грн до 221 000,00 грн, що сама і підтверджує.

Оскільки відповідно до п.13 ч.2 ст.3 Закону України "Про судовий збір" за подання цього позову судовий збір не справляється, то судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, при розгляді справи судом першої інстанції та перегляді рішення в суді апеляційної інстанції, слід компенсувати за рахунок держави.

Висновки суду апеляційної інстанції

З огляду на зазначене, відповідно до п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Херсонській області та апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, а рішення суду – змінити, стягнувши з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь позивачки вказану суму (221 000,00 грн) на відшкодування моральної шкоди. 

Керуючись ст.ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, суд 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 , діючого від імені Головного управління Національної поліції в Херсонській області, задовольнити частково.

Рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 09 грудня 2021 року змінити. 

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1  221 000,00 грн в якості відшкодування моральної шкоди.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Дата складення повного тексту постанови – 14 лютого 2022 року. 

Головуючий                                        _ _ _ _ _ _ _ _ _ _                   В.В. Майданік

Судді:                                                _ _ _ _ _ _ _ _ _ _                  О.В. Кутурланова

                                               _ _ _ _ _ _ _ _ _ _         Н.В. Орловська