УХВАЛА

07 лютого 2022 року 
м. Київ
справа № 280/9754/20
адміністративне провадження № К/9901/45308/21  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Соколова В.М.,
суддів: Єресько Л.О.,  Загороднюка А.Г., 
перевіривши касаційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2021 року у справі №280/9754/20 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Запорізькій області, Державної судової адміністрації України, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, про визнання дій протиправними та стягнення коштів,

УСТАНОВИВ:
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, у якому просив: визнати протиправними дії ТУ ДСА України в Запорізькій області щодо нарахування та виплати йому суддівської винагороди за період з 18 квітня по 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки) із застуванням статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»; зобов`язати ТУ ДСА України в Запорізькій області провести перерахунок суддівської винагороди за період з 18 квітня по 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і виплатити недоотриману частину.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2021 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ТУ ДСА України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду у сумі 311281,21 грн за період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року. Зобов`язано ДСА України здійснити фінансування ТУ ДСА України в Запорізькій області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати ОСОБА_1 недоплаченої суддівської винагороди у сумі 311281,21 грн за період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року. В іншій частині позову відмовлено.
13 грудня 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Територіального управління Державної судової адміністрації України у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2021 року у справі №280/9754/20.
24 грудня 2021 року ухвалою Верховного Суду визнано неповажними причини пропуску строку на касаційне та залишено без руху касаційну скаргу з наданням строку для усунення виявлених недоліків касаційної скарги шляхом надання обґрунтованої заяви про поновлення строку на касаційне оскарження та відповідних доказів на її обґрунтування, а також документу про сплату судового збору.
На усунення недоліків касаційної скарги скаржником подано клопотання, в якому заявник просить визнати поважними причини пропуску строку на касаційне оскарження та поновити процесуальний строк, а також відстрочити сплату судового збору.
В обґрунтування клопотання про поновлення строку скаржник вказує, що оскаржувану постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2021 року отримано 23 грудня 2021 року, що підтверджується копією конверта та копією супровідного листа, а тому за приписами частини другої статті 329 КАС України має право на поновлення строку на касаціфйне оскарження. Крім того Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області вчиняло всі можливі та необхідні дії, використовувало всі наявні засоби та можливості передбачені чинним законодавством. Заявник зазначає, що неодноразово звертався до суду касаційної інстанції із касаційною скаргою, проте ухвалами Верховного Суду касаційні скарги повернуто скаржнику та роз`яснено, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду. 
Оцінивши наведені скаржником обставини та обґрунтування причин пропуску строку, вирішуючи клопотання скаржника про поновлення строку на касаційне оскарження колегія суддів виходить з наступного.
Суд повторно звертає увагу скаржника, що за змістом процесуального закону поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.
Суд зауважує, що строк звернення до суду, як одна із складових гарантії «права на суд», може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.
Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.
Щодо доданої копії конверту та супровідного листа про отримання скаржником оскаржуваної постанови Верховний Суд зауважує, що вказаним супровідним листом скаржнику надіслано копію ухвали з питань способу і порядку виконання судового рішення від 16 грудня 2021 року, а не оскаржувану постанову від 07 липня 2021 року, що свідчить про недостовірність наданої скаржником суду інформації про отримання оскаржуваної постанови.
Крім цього про обізнаність скаржника щодо наявності оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції свідчить його неодноразове звернення до суду касаційної інстанції зі скаргами, які були повернуті Верховним Судом.
Невиконання скаржником вимог процесуального закону щодо належного оформлення касаційної скарги, та як наслідок, повернення заявнику касаційної скарги не належать до об`єктивних обставин особливого і непереборного характеру, які можуть зумовити перегляд остаточного і обов`язкового судового рішення після закінчення строку його касаційного оскарження, а відтак не свідчить про наявність поважних підстав для поновлення цього строку.
Та обставина, що повернення касаційної скарги не позбавляє повторного звернення до суду не означає наявність у особи безумовного права оскаржувати судові рішення у будь-який момент після повернення вперше поданої касаційної скарги без урахування процесуальних строків, встановлених для цього, а у Суду - обов`язку поновлювати такий строк, у разі його пропуску, тим більш за відсутності поважних причин.
Першу касаційну скаргу скаржника подано до Верховного Суду 03 серпня 2021 року. Ухвалою Верховного Суду від 09 серпня 2021 року первісна касаційна скарга повернута скаржнику, оскільки наведені скаржником підстави касаційного оскарження судових рішень не були належним чином обґрунтовані.
Скаржник повторно звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, яка 29 вересня 2021 року ухвалою Верховного Суду повторно повернута, оскільки наведені скаржником підстави касаційного оскарження судових рішень повторно не були належним чином обґрунтовані.
Ухвалою Верховного Суду від 10 листопада 2021 року касаційну скаргу також було повернуто з тих самих підстав.
Суд звертає увагу скаржника, що в ухвалах Верховного Суду про повернення касаційної скарги скаржнику було роз`яснено, що з урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Однак при поданні повторних касаційних скарг скаржником не взято до уваги роз`яснення щодо вимог, яким має відповідати касаційна скарга в частині визначення підстав касаційного оскарження, визначених пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.
Водночас, у заяві про поновлення строку на касаційне оскарження скаржник не зазначає обставин, які позбавляли його можливості привести свою касаційну скаргу у відповідність до статті 330 КАС України. При цьому, такі дії залежали виключно від скаржника.
Ураховуючи обставини справи, зазначені скаржником причини пропуску строку на касаційне оскарження не можна вважати поважними, тобто такими, що не залежали від волевиявлення особи, яка оскаржує судове рішення, і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.
Відповідно до приписів статті 44 КАС України сторони, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту, для чого, як особи, зацікавлені у її поданні, повинні вчиняти всі можливі та залежні від них дії, використовувати всі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.
Суд звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.
Необхідно зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Також, суд вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.
Законодавче обмеження строку оскарження судового рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.
Таким чином наведені скаржником причини пропуску строку касаційного оскарження судових рішень не дають достатніх і переконливих підстав визнання поважними причин пропуску такого строку та його поновлення.
Верховний Суд звертає увагу скаржника, що, вирішуючи питання поновлення строку касаційного оскарження, суд оцінює дотримання строків звернення до суду не тільки на час подачі первісної касаційної скарги, а й з врахуванням усього проміжку часу до постановлення відповідної ухвали про поновлення або відмову у поновленні таких строків.
При цьому, суд касаційної враховує тривалість строку пропущеного строку - майже п`ять місяців з ухвалення постанови суду апеляційної інстанції, обставини пропуску строку звернення до суду, які залежали виключно від волевиявлення скаржника, а непереборних обставин скаржником не наведено, а Судом не встановлено.
Суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтованою пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», пункт 53 рішення ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України»).
У рішенні від 18 жовтня 2005 року у справі «МШ «Голуб» проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання.
Отже, за практикою ЄСПЛ, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду. І навпаки, безпідставне поновлення таких строків свідчить про порушення принципу правової визначеності.
Враховуючи вищенаведене, Верховний Суд приходить до висновків, що наведене в клопотанні скаржника не може бути підставою для поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження.
Пунктом 4 частини першої статті 333 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження, визнані судом неповажними.
З огляду на зазначене колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження. 
Керуючись пунктом 4 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України, 

УХВАЛИВ:
Відмовити у задоволенні клопотання Територіального управління Державної судової адміністрації України у Запорізькій області про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2021 року у справі №280/9754/20.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою Територіального управління Державної судової адміністрації України у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2021 року у справі №280/9754/20 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Запорізькій області, Державної судової адміністрації України, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, про визнання дій протиправними та стягнення коштів. 
Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді	В.М. Соколов Л.О. Єресько  А.Г. Загороднюк