Справа № 450/975/18                                         Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я. 
Провадження № 22-ц/811/151/21                                Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 
Категорія справи:41

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        13 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

               головуючого – судді Цяцяка Р.П., 
               суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,
за участю: секретаря Івасюти М.В.,
адвоката Шубака М.І. – представника АТ «Альфа-Банк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» та апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду міста Львова від 03 грудня 2020 року,
В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк»; в подальшому – «Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, у якому просило суд стягнути солідарно зі згаданих відповідачів на користь Банку заборгованість за Договором кредиту на купівлю автотранспортних засобів №634/29-08.139 від 01.09.2008 року (в подальшому – «Договір кредиту») в розмірі 222 746 гривень 64 коп., з яких: сума заборгованості за кредитом - 116 063 гривень 47 коп.; сума заборгованості за відсотками - 43 608 гривень 37 коп.; розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту - 31 811 гривень 05 коп.; розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків - 10 090 гривень 39 коп.; розмір інфляційних витрат за кредитом - 16 132 гривень 82 коп.; розмір інфляційних витрат за відсотками - 5 040 гривень 54 коп., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 341 гривень 20 коп.
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 01.09.2008 року Банком та  ОСОБА_1 укладено Договір кредиту, відповідно до п.1.1 якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 25 999 доларів США. 
В забезпечення виконання зобов`язань позивальника, що випливають з вищезгаданого Договору кредиту, 01.09.2008 року між Банком та   ОСОБА_2 укладено договір поруки №634/29-08.142, відповідно до умов якого ОСОБА_2 , як поручитель, поручається за виконання позичальником обов`язків, що виникли на підставі основного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому. 
Свої зобов`язання Банк виконав, надавши грошові кошти позичальникові. 
30 листопада 2011 року Банк та позичальниця ОСОБА_1 уклали договір про внесення змін №2 до договору №634/29-08.139, згідно якого змінилася валюта кредиту та переведено суму кредиту 18 787,00 дол. США разом з нарахованими процентами в гривню, що становить 174 807 грн. 11 коп. 
В порушення умов основного договору, позичальниця ОСОБА_1   свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 12.03.2018 року виникла прострочена заборгованість, яка і є предметом позовних вимог (а.с. 2-4).

Відповідачі двічі, а саме: 24 вересня 2018 року та 29 травня 2019 року подавали до суду письмові Заперечення проти вирішення спору в суді, у яких просили залишити позов Банку без розгляду – з посиланням на те, що у відповідності до п. 6.2 Договору кредиту в редакції від 01.09.2008 року та статті 6 цього ж Договору кредиту в редакції від 30.11.2012 року між Банком та позичальницею ОСОБА_1 укладено третейську угоду (яка є дійсною, не втратила чинності і може бути виконаною) про передачу усіх спорів, що виникають з вказаних Договорів кредиту на розгляд Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Асоціація допомоги постраждалим інвесторам» (а.с. 56, 75).

Оскаржуваним рішенням в задоволенні клопотання відповідачів ОСОБА_1  і ОСОБА_2  про залишення позову без розгляду відмовлено. 
Цим же рішенням позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Альфа - Банк" (правонаступника позивача - Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк») заборгованість за кредитним договором, яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 49 997 гривень 41 коп.; пені за несвоєчасне повернення кредиту в розмірі 18 355 гривень 21 коп.; інфляційні витрати за кредитом в розмірі 7 002 гривень 35 коп., а також 1 762 гривень 00 коп. сплаченого судового збору.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за безпідставністю (а.с. 192-197).

Дане рішення оскаржили, як позивач (Банк), так і відповідачка ОСОБА_1 .
Банк просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.
Вважає, що Банк не пропустив «строк позовної давності щодо стягнення». 
Вважає «не зрозумілим» чому судом з суми боргу за тілом кредиту «стягнуто лише 49 997, 41 грн. замість суми яка становить 116 063, 47 грн.».
Також вважає необґрунтованим стягнення судом лише 7 002, 35 грн. інфляційних втрат - з заявлених позивачем 21 173 грн. 36 коп. (16 132, 82 + 5 040, 54) цих втрат.
Покликається на те, що строком виконання основного зобов`язання згідно Договору поруки є 29.11.2015 року, а відтак вважає, що Банк звернувся до суду з позовними вимогами до поручителя в межах трьохрічного строку передбаченого частиною 4 статті 559 ЦК України в редакції Закону України від 14.06.2016 року (а.с. 199-204).

Відповідачка ОСОБА_1 просить оскаржуване рішення «скасувати із залишенням позову без розгляду», покликаючись на порушення норм процесуального права.
Звертає увагу на те, що у відповідності до п. 6.2 Договору кредиту в редакції від 01.09.2008 року та статті 6 цього ж Договору кредиту в редакції від 30.11.2012 року між Банком та позичальницею ОСОБА_1 укладено третейську угоду (яка є дійсною, не втратила чинності і може бути виконаною) про передачу усіх спорів, що виникають з вказаних Договорів кредиту на розгляд Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Асоціація допомоги постраждалим інвесторам», а відтак вважає неправомірною відмову суду у задоволенні клопотань відповідачів про залишення позову Банку без розгляду (а.с. 220-222).

Відповідачі, будучи своєчасно належним чином повідомленими про апеляційний розгляд справи 13 грудня 2021 року (зокрема: ОСОБА_2 – під власноручну розписку; том 2, а.с. 59), в судове засідання не з`явилися і про причини такої неявки суд не повідомили, що (у відповідності до частини 2 статті 372 ЦПК України) не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника АТ «Альфа-Банк» на підтримання доводів апеляційної скарги Банку та на заперечення доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг Банку та відповідачки, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідачки ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, а апеляційна скарга Банку – до задоволення у повному обсязі, виходячи з наступного.

ЦПК України встановлено, що: 
-        цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);
-        обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається (не заперечується) учасниками справи наступне.

01 вересня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк») та відповідачкою ОСОБА_1 було укладено Договір кредиту, відповідно до п.1.1 якого Банк надав ОСОБА_1 (як позичальнику) кредит в сумі 25 999 доларів США. 
В забезпечення виконання зобов`язань позивальника, що випливають з вищезгаданого Договору кредиту, 01.09.2008 року між Банком та   ОСОБА_2 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого ОСОБА_2 , як поручитель, поручається за виконання позичальником обов`язків, що виникли на підставі основного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому.
В подальшому до Договору кредиту неодноразово вносились зміни та доповнення. Зокрема, 30 листопада 2012 року Договір кредиту було викладено у новій редакції, стаття 6 якої передбачала вирішення всіх спорів та розбіжностей між його сторонами у Постійно діючому третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Асоціація допомоги постраждалим інвесторам» (том 1, а.с. 10-14). 
В порушення умов Договору кредиту позичальниця ОСОБА_1   свої зобов`язання перед Банком належним чином не виконувала, в результаті чого станом на 12.03.2018 року у неї виникла прострочена заборгованість, яка і є предметом позовних вимог.

Як вже зазначалося вище, відповідачі двічі подавали до суду письмові Заперечення проти вирішення спору в суді, у яких просили залишити позов Банку без розгляду – з посиланням на вищезгадану укладено третейську угоду про передачу усіх спорів, що виникають з вказаних Договорів кредиту, на розгляд Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Асоціація допомоги постраждалим інвесторам» (а.с. 56, 75).
Аналогічні доводи наведено також і у апеляційній скарзі ОСОБА_1 .
Статтею 21 ЦПК України дійсно передбачено право сторін на передачу спору на розгляд третейського суду і відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає із цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.
В той же час, згідно з пунктом 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» (частину першу статті 6 цього Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI), третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).
Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 2983-VI передбачено, що після набрання чинності цим Законом третейські суди припиняють розгляд справ у спорах щодо захисту справ споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), розгляд яких було розпочато до дня набрання чинності цим Законом, про що виноситься мотивована ухвала.  
Споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Цей Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.  
За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками.
Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).
Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин з іншими субєктами здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах.
Незалежно від предмета й підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».
За вищенаведених обставин доводи апеляційної скарги стосовно того, що даний спір у відповідності до пункту 6.2 Договору кредиту в редакції від 01.09.2008 року та статті 6 цього ж Договору кредиту в редакції від 30.11.2012 року,а також статті 21 ЦПК України підлягає розгляду у Постійно діючому третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Асоціація допомоги постраждалим інвесторам», не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому не можуть прийматися до уваги.
А інших доводів апеляційна скарга відповідачки ОСОБА_1 не містить.

Крім цього, 19 червня 2019 року відповідачами було подано до суду Відзив на позовну заяву, у якому – з посиланням на те, що «за частиною зобов`язань зі сплати щомісячних платежів пропущено термін позовної давності» - міститься заява про застосування до спірних правовідносин позовної давності (том 1, а.с. 80).
Частиною 5 статті 12 ЦПК України встановлено (зокрема), що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій (пункт 3), а також сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4).
Відповідачами не було подано до суду першої інстанції розрахунків, які б спростовували правильність розрахунків заборгованості (позовних вимог) долучених до матеріалів справи Банком. Так само, як не було подано розрахунків стосовно того, до якої саме «частини зобов`язань зі сплати щомісячних платежів» підлягають до застосування положення про позовну давність.
Не було таких розрахунків додано відповідачкою і до поданої нею апеляційної скарги.
В той же час, за висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 11.07.2018 року у справі № 753/7883/15 (рішення у ЄДРСР № 75498350), доводи сторони про необґрунтованість розрахунку кредитної заборгованості (у нашому випадку – наведені у апеляційній скарзі) є безпідставними, якщо на його спростування сторона не надала власного розрахунку.
З урахуванням вищезгаданих вимог, наведених у частині 5 статті 12 ЦПК України, в ході апеляційного провадження у справі (а саме – 18 жовтня 2021 року) сторонам спору було роз`яснено їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, зокрема – наслідки неподання відповідачкою (апелянтом) власного розрахунку кредитної заборгованості, а правонаступником Банку – спростувань (за наявності таких) розрахунків кредитної заборгованості поданих апелянтом, у зв`язку з чим в судовому засіданні було оголошено перерву до 13 грудня 2021 року (том 2, а.с. 57-58).
Однак, до 13 грудня 2021 року відповідачі своїх розрахунків заборгованості до суду так і не подали, в судове засідання не з`явилися і про причини такої неявки суд не повідомили. 

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, відмову у задоволенні позовних вимог Банку до ОСОБА_2 , як поручителя ОСОБА_1 , суд – з посиланням на частину 4 статті 559 ЦК України - мотивував тим, що «позивачем порушено строк позовної давності щодо заявлення позовної вимоги до поручителя ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості».
В той же час, строки, встановлені статтею 559 ЦК України, не є строками позовної давності.
Станом на день ухвалення судом оскаржуваного рішення (03.12.2020 року) частина 4 статті 559 ЦК України була чинною в редакції Закону України № 2478-УІІІ від 03.07.2018 року (який набрав чинності 04.02.2019 року), а саме: «Порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання». 
А частиною 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вищезгаданого Закону України № 2478-УІІІ від 03.07.2018 року встановлено, що цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію.
Пунктом 6.2 Договору поруки, укладеного 01.09.2008 року між Банком та ОСОБА_2 , встановлено, що цей Договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання Сторонами прийнятих на себе зобов`язань (том 1, а.с. 26-27).
Як вбачається зі змісту пункту 2.1.1.1 Договору поруки в редакції Договору від 27.11.2013 року про внесення змін до цього Договору поруки, сторонами згаданих Договорів днем настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання («кінцевим терміном повернення заборгованості за Кредитом») визначили 29 листопада 2015 року (том 1, а.с. 29). 
Правовідносини між Банком та відповідачами виникли до введення в дію Закону України № 2478-УІІІ від 03.07.2018 року та продовжували і продовжують існувати після введення його в дію.
Таким чином, трьохрічний строк (термін) з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання, передбачений частиною 4 статті 559 ЦК України в редакції Закону України № 2478-УІІІ від 03.07.2018 року, закінчується 29 листопада 2018 року.
Даний позов до суду (в тому числі – з вимогами до поручителя ОСОБА_2 ) Банком подано 03 квітня 2018 року, тобто – в межах трьохрічного строку (терміну) з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання, передбаченого частиною 4 статті 559 ЦК України в редакції Закону України № 2478-УІІІ від 03.07.2018 року.
З урахуванням вищенаведеного у суду були відсутніми правові підстави для відмови у задоволенні позовних вимог до поручителя ОСОБА_2 у повному обсязі.
В той же час, як вже зазначалося вище, відповідач ОСОБА_2 (якому судом апеляційної інстанції було роз`яснено наслідки неподання власного розрахунку кредитної заборгованості, в тому числі – з урахуванням закінчення строків виконання відповідної частини зобов`язань за Договором кредиту) власного розрахунку кредитної заборгованості до суду так і не подав.

Як стверджується матеріалами справи, згідно умов Договору кредиту та Договору поруки (з урахуванням усіх змін до цих Договорів, які були укладеними між їх сторонами у подальшому), зобов`язання відповідачів за цими Договорами підлягали до виконання частинами – з визначенням певних строків виконання кожної частини такого зобов`язання. 
Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, лише часткове задоволення позовних вимог Банку суд мотивував пропуском згаданим позивачем строків позовної давності.
Однак, в резолютивній частині оскаржуваного рішення зазначено, що в задоволенні решти позовних вимог відмовлено «за безпідставністю».
Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк позовної давності обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання.
В той же час, оскаржуване рішення не містить жодних розрахунків в обґрунтування сум, які визначені судом, як такі, що підлягають до стягнення з відповідачки в якості часткового задоволення позовних вимог.
Відтак, з урахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність, як відповідачами, так і судом, тієї обставини, що заявлені Банком позовні вимоги підлягають до задоволення лише частково, а відтак приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового – про задоволення позовних вимог Банку у повному обсязі. 

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 03 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимогиАкціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за Договором кредиту на купівлю автотранспортних засобів №634/29-08.139 від 01.09.2008 року в розмірі 222 746 (двісті двадцять дві тисячі сімсот сорок шість) гривень 64 коп., з яких: 
-сума заборгованості за кредитом - 116 063 гривень 47 коп.; 
-сума заборгованості за відсотками - 43 608 гривень 37 коп.;
- розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту - 31 811 гривень 05 коп.; 
-розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків - 10 090 гривень 39 коп.; 
-розмір інфляційних витрат за кредитом - 16 132 гривень 82 коп.;
-розмір інфляційних витрат за відсотками - 5 040 гривень 54 коп.

Стягнути ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» судові витрати у розмірі сплаченого судового збору у загальному розмірі 8 352 грн. 73 коп.: по 4 176 (чотири тисячі сто сімдесят шість) грн. 36 коп. з кожного. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 23 грудня 2021 року.

Головуючий:                                                         Цяцяк Р. П.

       Судді:                                                                         Ванівський О.М.

                                                                                Шеремета Н.О.