КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 753/4216/21                                                                     Головуючий у суді І інстанції Сирбул О.Ф.
Провадження № 22-ц/824/203/2022                                             Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
10 січня 2022 року                                                                                   м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Ігнатченко Н.В., суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 травня 2021 року у справі за позовом акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
 
в с т а н о в и в:
 
У лютому 2021 року акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
На обґрунтування позову зазначено, що 23 жовтня 2018 року між сторонами укладено договір № 94849449000 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) в національній валюті на загальну суму 80 285,00 грн на споживчі цілі шляхом зарахування коштів на її картковий рахунок. Відповідач зобов`язалась повернути наданий кредит, плату за кредит, інші платежі у відповідності з Правилами (Договірними умовами) споживчого кредитування позичальників АТ «УкрСиббанк» та договором на рахунок банку шляхом сплати до 23-го числа щомісячно ануїтетних платежів у розмірі 4 687,00 грн відповідно до графіку, що викладений у додатку № 1 до договору, але у повному обсязі не пізніше 23 жовтня 2023 року. 19 травня 2020 року та 7 липня 2020 року сторони уклали додаткові угоди до договору про надання споживчого кредиту № 94849449000 від 23 жовтня 2018 року, в яких погодили перенести ануїтетні платежі за березень - липень 2020 року на листопад - грудень 2023 року та січень - березень 2024 року, у зв`язку з чим збільшився строк кредитування. Проте у подальшому відповідач не виконувала належним чином взятих на себе зобов`язань, не забезпечила своєчасне і достатнє погашення суми кредиту, процентів та комісії, письмову вимогу банку від 4 січня 2021 року про усунення порушень кредитного договору та про дострокове повернення кредиту, нарахованих процентів у разі не погашення простроченої заборгованості проігнорувала, в результаті чого станом на 22 лютого 2021 року має заборгованість по поверненню кредитних коштів у загальному розмірі 81 222,24 грн, з яких: 72 629,75 грн - заборгованість за кредитом; 8 405,81 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 36,68 грн - заборгованість за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін; 150,00 грн - заборгованість по комісії, яку позивач просив стягнути на свою користь разом із витратами по сплаті судового збору у розмірі 2 270,00 грн та витратами, пов`язаними із розглядом справи.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 травня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту у загальному розмірі 81 222,24 грн та судові витрати у розмірі 2 270,00 грн. У задоволені вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем належним чином не виконуються зобов`язання, передбачені укладеним (підписаним) нею з банком кредитним договором, не забезпечено своєчасне погашення суми кредиту, процентів за його користуванням та сплати комісії в порядку і на умовах зазначених в договорі, у зв`язку з чим позивач вправі задовольнити свої вимоги шляхом дострокового стягнення заборгованості.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів невідповідності висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосуваннясудом норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити з одночасним вирішенням про відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що у матеріалах справи відсутні належні докази направлення і отримання відповідачем досудової вимоги від банку. Відповідач не підписувала і не погоджувалася із Правилами надання споживчого кредитування, працівники банку з вказаними документами її не ознайомлювали, інші документи підписувалися нею без досягнення згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, а отже такі Правила не є складовою частиною договору, що узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року по справі № 6-240цс14. Судом першої інстанції також не враховано висновки, які викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 стосовно того, що Умови та правила надання банківських послуг, які не підписані позичальником, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору. Додаток № 1 хоч і містить сукупну орієнтовну вартість кредиту, однак вона є неповною та не передбачає усіх витрат позичальника, що свідчить про нечесну підприємницьку практику з боку позивача. Крім того, усі додатки позовної заяви завірені з порушенням чинного законодавства, а позов поданий особою, яка не мала права підпису процесуального документу.
Відзив на апеляційну скаргу від позивача до суду апеляційної інстанції не надійшов.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 23 жовтня 2018 року між ПАТ «УкрСиббанк», яке з 27 листопада 2018 року змінило найменування на АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено (підписано) договір № 94849449000 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку, відповідно до якого позивач надав відповідачу для особистих потреб грошові кошти в національній валюті на загальну суму 80 285,00 грн, а саме: 80 000,00 грн на споживчі цілі шляхом перерахування в безготівковій формі на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 , відкритий в банку; 260,00 грн на оплату страхового платежу відповідно до умов договору добровільного страхування від 23 жовтня 2018 року; 25,00 грн на оплату комісії за надання довідок про стан розрахунків за кредитними зобов`язаннями за договором (а.с. 27, 28).
Згідно із пунктом 3.5 розділу 3 договору про надання споживчого кредиту позичальник зобов`язується повертати кредит, плату за кредит, інші платежі шляхом внесення ануїтетних платежів відповідно до графіка, що викладений у додатку № 1 до договору, але в будь-якому випадку кредит повинен бути повернутий не пізніше 23 жовтня 2023 року.
Розмір ануїтетного платежу становить 4 687,00 грн, який повинен сплачуватись позичальником щомісячно до 23 числа (включно) кожного місяця (пункти 3.6, 3.7 розділу 3 договору).
За змістом пунктів 3.8, 3.9 розділу 3 цього договору процентна ставка за ним встановлюється у розмірі 67 % річних,а за користування кредитними коштами понад встановлений договором термін, процентна ставка встановлюється у розмірі 74 % річних, що діє для строкової суми основного боргу на дату виникнення такого прострочення.
Крім того, згідно із пунктом 3.11 розділу 3 договору позичальник сплачує банку комісію у розмірі та порядку відповідно до умов договору та додатку № 1 до договору, який є його невід'ємною частиною.
Як вбачається із графіку платежів, визначення сукупної вартості кредиту, який додатком № 1 до договору № 94849449000 від 23 жовтня 2018 року та підписаний сторонами, в ньому детально погоджено дати і розмір щомісячного платежу позичальника у рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, складові сум, з яких складається указаний платіж, а також міститься інформація щодо реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту (а.с. 28 зворот - 29).
У додатковій угоді від 19 травня 2020 року до договору про надання споживчого кредиту № 94849449000 від 23 жовтня 2018 року сторони погодили, що наступний ануїтетний платіж згідно графіку платежів за березень 2020 року, квітень 2020 року та травень 2020 року у розмірі 4 687,00 грн кожний переносяться на листопад 2023 року у розмірі 8 935,97 грн, грудень 2023 року у розмірі 8 935,97 грн та січень 2024 року у розмірі 8 910,97 грн відповідно, у зв`язку з чим збільшується строк кредитування (пункти 1, 2, 3 додаткової угоди).
Відповідно до додаткової угоди від 7 липня 2020 року наступний ануїтетний платіж згідно графіку платежів за червень 2020 року та липень 2020 року у розмірі 4 687,00 грн кожний переноситься на лютий 2024 року у розмірі 8935,97 грн та березень 2024 грн у розмірі 8 910,97 грн, внаслідок чого збільшився строк кредитування.
Як свідчать матеріали справи, зокрема, виписка руху коштів по рахунку  ОСОБА_1 № НОМЕР_1 за період з 23 жовтня по 25 жовтня 2018 року (а.с. 39), АТ «УкрСиббанк»умови кредитного договору виконало в повному обсязі, надававши позичальнику обумовлену суму кредиту на погоджені з нею цілі, проте відповідач прийняті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, обов`язкові щомісячні платежі в рахунок погашення кредиту, процентів і комісії згідно погодженого сторонами графіку платежів, який є додатком № 1 до договору про надання споживчого кредиту своєчасно не вносила, внаслідок чого станом на 22 лютого 2021 року в неї утворилась заборгованість на загальну суму 81 222,24 грн, з яких: 72 629,75 грн - заборгованість за кредитом; 8 405,81 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 36,68 грн - заборгованість за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін; 150,00 грн - заборгованість по комісії, що підтверджується довідками-розрахунками заборгованості за кредитом ОСОБА_1 за кредитним договором № 94849449000 від 23 жовтня 2018 року, який не спростований останньою (а.с. 35-38).
8 січня 2021 року позивач направив на поштову адресу ОСОБА_1 письмову вимогу вих. № 25-1-01/2 від 4 січня 2021 року про усунення порушень кредитного договору шляхом погашення простроченої заборгованості та про дострокове повернення кредиту, нарахованих процентів у разі не погашення простроченої заборгованості, що підтверджується копією списку згрупованих поштових відправлень - рекомендованих листів АТ «УкрСиббанк» та квитанцією ПАТ «Укрпошта» від 8 січня 2021 року (а.с. 33-34).
Так, основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до вимог статей 526, 530, 610, 611, 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За правилами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, тобто існує презумпція правомірності наведених правочинів, допоки іншого висновку не дійде суд у самостійному провадженні.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».
Колегія суддів виходить з презумпції правомірності та чинності договору № 94849449000 від 23 жовтня 2018 року про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку, укладеного ОСОБА_1 щодо її кредитування на умовах, погоджених із АТ «УкрСиббанк» у встановленому законом порядку.
З матеріалів справи вбачається, що позивач ознайомилася та погодилася із усіма істотними умовами договору та підписала його на кожній сторінці, вважаючи їх справедливими, в тому числі, отримала від банку інформацію щодо сукупної вартості кредиту відповідно Закону України «Про захист прав споживачів» у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Крім того, інформація щодо реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту зазначена у додатку № 1 до договору (графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту), який підписаний самою позивачем при укладенні цього правочину.
Доводи апеляційної скарги про те, що додаток № 1 хоч і містить сукупну орієнтовну вартість кредиту, однак вона є неповною та не передбачає платежів позичальника після березня 2020 року є безпідставними та спростовуються змістом графіку платежів, в якому мітиться вичерпна інформація як по кожному щомісячному платежу так і повністю деталізовано складові цих платежів до закінчення строку кредитування - 23 жовтня 2023 року. Натомість відповідачем не спростовано, що при укладенні кредитного договору їй не була надана інформація, яка б не давала можливості в повній мірі усвідомлювати, який договір вона укладає та на яких умовах, або які умови є істотними для кредитного договору, що в свою чергу могло б призвести до порушення її прав як споживача.
Встановленим є те, що кредитний договір містить мету надання кредиту, форми його забезпечення, розмір процентів за користування кредитом, суму кредиту, строк, на який надається кредит, детальний розпис загальної вартості платежів за договором, що включає в себе суми платежів із повернення кредиту, процентів, комісійних винагород, інших супутніх платежів, включаючи кількість платежів, їх частоту і обсяги та розрахунок сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки, можливість дострокового повернення кредиту та його умови. Уся інформація щодо істотних умов кредиту міститься в тексті підписаного сторонами договору, дана інформація є чіткою та зрозумілою. Крім того, сукупна вартість кредиту та реальна процентна ставка із зазначенням сум щомісячних платежів з повернення кредиту, процентів, комісійних винагород визначені графіком погашення кредиту - додаток № 1.
Посилання в апеляційній скарзі на висновки, які викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) є нерелевантними спірним правовідносинам, адже стосуються випадку, коли в анкеті-заяві про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у банку (за відсутності інших складових частин договору) взагалі не визначені усі істотні умови кредитування, зокрема й щодо сплати відсотків та пені, а надана кредитором редакція Умов і правил не підписувались позичальником і не визнавалась ним.
У даному випадку вимога про визнання правочину № 94849449000 від 23 жовтня 2018 року недійсним стороною відповідача не пред`являлася, суд такі вимоги не вирішував, ОСОБА_1 не посилалася в апеляційній скарзі на обставини нікчемності договору й суд першої інстанції їх не встановлював, а отже, умови кредитного договору підлягають застосуванню під час вирішення цієї справи і право вимоги банку до позичальника за кредитним договором про повернення сум боргу, яке виникло у нього на підставі чинного правочину, презюмується.
За наведених обставин, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог АТ «УкрСиббанк», суд першої інстанції на підставі наведених вище положень закону та укладеного між сторонами договору про надання споживчого кредиту, дійшов правильного висновку про те, що оскільки ОСОБА_1 не виконала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, то у позивача є право достроково вимагати повернення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом та комісії за обслуговування кредиту в судовому порядку.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність в матеріалах справи належних доказів направлення і отримання відповідачем досудової вимоги від банку, оскільки передбачене статтею 1050 ЦК право кредитодавця вимагати від позичальника дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, є самостійним і не залежить від направлення/отримання вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, а частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка була чинною лише до 10 червня 2017 року і якою був установлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, станом на дату укладення кредитного договору у даній справі (у редакції Закону № 1734-VIII) була виключена та наявне положення про те, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи статей 526, 527 і 530 ЦК України, Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту. Враховуючи те, що вимоги кредитора й обов`язки боржника за договором про надання споживчого кредиту у добровільному порядку не були виконані на час ухвалення судового рішення, Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові погодилася з аргументами суду апеляційної інстанції про наявність підстав для дострокового стягнення заборгованості.
Окрім того, у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 3-269гс16 зроблено висновок, що «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій».
Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19).
Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
Суд першої інстанції обґрунтовано вважав доведеним факт отримання відповідачем для особистих потреб в кредит грошових коштів в національній валюті - гривні на загальну суму 80 285,00 грн та визнання нею своїх кредитних зобов`язань з огляду на часткову сплату кредиту, про що свідчить розрахунок заборгованості, та укладення додаткових угод до договору про надання споживчого кредиту з погодженням перенесенняануїтетних платежів згідно графіку платежів на більш пізній період і збільшення строку кредитування.
Отже, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що банк на виконання умов вказаного кредитного договору надав ОСОБА_1  грошові кошти в обумовленому розмірі, позивач довів належними та достовірними доказами обставини щодо укладення між сторонами кредитного договору з погодженням всіх його істотних умов, проте відповідач зобов`язання, передбачені вказаним договором, у повному обсязі не виконала, внаслідок чого утворилася заборгованість у загальному розмірі 81 222,24 грн, яка підлягає стягненню з неї на користь АТ «УкрСиббанк».
Колегія суддів також перевірила аргументи апеляційної скарги в частині дотримання позивачем процесуальних вимог при зверненні до суду із зазначеним позовом, за результатом чого установлено, що спір у даній справі є малозначним, позовна заява подана/підписання представником за довіреністю - Продан І.С. в порядку самопредставництва юридичної особи, всі додатки позовної заяви завірені відповідно до вимог чинного законодавства, а доводи апеляційної скарги фактично зводяться до надмірного формалізму у трактуванні національного законодавства, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків місцевого суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 травня 2021 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Судді:                                                                                                     Н.В. Ігнатченко
 
                                                                                                                С.А. Голуб
 
                                                                                                                Д.О. Таргоній