Справа № 127/9277/21
Провадження № 22-ц/801/160/2022
Категорія: 42
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк К. П.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2022 року	Справа № 127/9277/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Сопруна В. В.
Секретар: Кузьменко Б. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, 
Рішення ухвалив суддя Гуменюк К. П.
Рішення ухвалено об 11:58 год у м. Вінниці
Повний текст рішення складено 11 листопада 2021 року,

Встановив:

У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу, мотивуючи свої вимоги тим, що 02 березня 2018 року між ним та відповідачем укладено договір позики в усній формі, згідно якого він передав відповідачу грошові кошти в сумі 80 000 доларів США, на підтвердження чого відповідач 02 березня 2018 року власноручно склала письмову розписку, у якій зобов`язалась повернути кошти в повному обсязі в строк до 15 квітня 2018 року.
Проте, у зазначений строк відповідач не виконала умови укладеного договору позики від 02 березня 2018 року та кошти йому не повернула.
У зв`язку із порушенням відповідачем грошового зобов`язання, крім суми основного боргу, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України вона має сплатити йому три відсотки річних від простроченої суми за період з 16 квітня 2018 року до дати подання позову – 08 квітня 2021 року.
У зв`язку з цим позивач просив стягнути з відповідача на його користь 87 048,76 доларів США, із яких: 80 000,00 доларів США основного боргу та 7160,54 доларів США – 3% річних від простроченої суми.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 листопада 2021 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 87 048,76 доларів США, а також 11 350 грн. судового збору та витрати на професійну правничу допомогу – 5000,00 грн.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , пославшись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 .
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції не з`ясував факт наявності оригіналу боргової розписки від 02 березня 2018 року у позивача та безпідставно ухвалив рішення про задоволення позову на підставі недопустимого доказу – копії боргової розписки. Відповідачем неодноразово заявлялось про виконання боргових зобов`язань перед позивачем в повному обсязі шляхом передання коштів довіреній особі позивача ОСОБА_3 . Суд першої інстанції не надав правової оцінки наданим відповідачем розпискам про передачу коштів в рахунок погашення боргу ОСОБА_3 , не допитав позивача з приводу повернення йому коштів та уповноваження ОСОБА_3 на їх отримання, відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про виклик і допит в судовому засіданні ОСОБА_3 , чим порушив принцип змагальності сторін та обмежив права відповідача в доказуванні та спростуванні позовних вимог. Також відповідач зазначила про свою незгоду із стягненням з неї витрат на правничу допомогу.
Позивач ОСОБА_2 відзиву на апеляційну скаргу відповідача не надав.
В судовому засіданні позивач заперечив проти задоволення апеляційної скарги, пояснивши, що відповідач не повернула суму боргу і не виконала взятого на себе зобов`язання щодо повернення боргу ні повністю ні частинами, про що також свідчить наявна у нього розписка в оригіналі, яка сьогодні залучена до матеріалів справи за його клопотанням. Він нікого не уповноважував отримувати від ОСОБА_1 для нього кошти в рахунок повернення боргу, у тому числі не уповноважував і ОСОБА_3 , то зовсім інші обставини. Рішення суду вважає законним і просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу відповідача – без задоволення.
Відповідач ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася.
Відповідно до частини 5 статті 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.
Відповідно до частини 4 статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
Із матеріалів справи вбачається, що повноважним представником відповідача ОСОБА_1 є адвокат Грицуляк Т. П., повноваження якого підтверджені виданим 30 грудня 2021 року, без обмеження в правах, ордером серії ВН № 179937 (а. с. 122, 121).
Представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Грицуляк Т. П. належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, про що свідчить поштове рекомендоване повідомлення № 2105022751356, згідно якого судова повістка отримана ним 04 лютого 2022 року.
Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином неявка відповідача та її представника – адвоката Грицуляка Т. П. у судове засідання не перешкоджає розгляду справи, та не підлягає до задоволення заява адвоката Павлюка С. М., який також представляє інтереси відповідача ОСОБА_1 , з урахуванням того, що він не надав доказів поважності причин його неявки, а саме: його повноважень на представлення інтересів по справі ОСОБА_4 до ГУНП у Житомирській області. 
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
Задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 станом на день розгляду справи не виконала свого зобов`язання щодо повернення позивачу суми позики у розмірі 80 000 доларів США відповідно до умов договору позики від 02 березня 2018 року, а тому на користь позивача підлягає стягненню сума позики та три проценти річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 16 квітня 2018 року до 08 квітня 2021 року.
Апеляційний суд вважає такий висновок суду правильним та обґрунтованим.
Судом встановлено, що 02 березня 2018 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір позики, на підтвердження чого ОСОБА_1 02 березня 2018 року власноручно написано розписку, згідно з якою вона отримала від ОСОБА_2 кошти в сумі 80 000,00 доларів США, які зобов`язалась повернути в повному обсязі у строк до 15 квітня 2018 року. У цій розписці зазначено, що позика може повертатись частинами до повного погашення (а. с. 18-19). 
Такі встановлені судом першої інстанції обставини підтверджуються наданим позивачем у судовому засіданні апеляційної інстанції оригіналом розписки від 02 березня 2018 року.
Із оглянутого у судовому засіданні суду апеляційної інстанції та долученого до матеріалів цивільної справи оригіналу розписки від 02 березня 2018 року вбачається, що даною розпискою ОСОБА_1 підтверджує факт отримання нею від ОСОБА_2 коштів в розмірі 80 тисяч доларів США для потреб підприємства – ТОВ «Біо ферма «Органік плюс» та зобов`язується повернути кошти в повному обсязі в строк до 15 квітня 2018 року. При цьому відповідач зазначила, що розписка написана без тиску при повному розумі та розумінні ситуації, яка витікає з даних обставин. Позика може повертатися частинами до повного погашення.
Частинами першою, другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з частиною першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.
Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім договором (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона – позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона – позикодавець стає кредитором, набуваючи за цим договором тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника.
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. 
Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання грошових коштів позичальником у борг із зобов`язанням їх повернути та дату отримання коштів.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
Апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що за своєю правовою природою розписка ОСОБА_1 від 02 березня 2018 року, за змістом якої вона отримала від ОСОБА_2 кошти у розмірі 80 000,00 доларів США, які зобов`язалась повернути в повному обсязі в строк до 15 квітня 2018 року, є підтвердженням укладення між сторонами договору позики, оскільки така розписка засвідчує боргове зобов`язання відповідача, містить дату та умови отримання грошових коштів позичальником у борг та зобов`язання повернути їх у визначений у розписці строк.
Відповідач фактів написання зазначеної розписки та отримання від позивача коштів в сумі 80 000,00 доларів США не заперечує.
Предметом спору та доказування у цій справі є повернення коштів, одержаних за цим договором позики, доведення виконання (чи невиконання) відповідачем обов`язку з повернення коштів.
Відповідно до статей 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі у строк та в порядку, що встановлені договором, в іншому випадку позичальник зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Статтею 527 ЦК України визначено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор – прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Якщо боржник не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, за правилами частини першої статті 612 ЦК України він вважається таким, що прострочив виконання взятого на себе зобов`язання.
Згідно із статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Доводи відповідача про те, що вона у повному обсязі виконала боргові зобов`язання перед позивачем шляхом передачі коштів довіреній особі позивача ОСОБА_3 не підтверджені належними та допустимими доказами.
Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Заперечуючи проти позову та зазначаючи про виконання грошового зобов`язання перед позивачем, відповідач згідно з вимогами ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України зобов`язана надати відповідні докази у підтвердження таких заперечень. Проте позивач відзиву на позовну заяву до суду першої інстанції не подала та не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження повернення позивачу ОСОБА_2 позики в загальній сумі 80 000,00 доларів США на виконання договору позики від 02 березня 2018 року.
Заперечуючи проти позову, представник відповідача після закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду надав суду першої інстанції копії документів, які з його слів є розписками про передачу коштів відповідачем довіреній особі позивача ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу перед позивачем (а. с. 89-91), які було прийнято судом першої інстанції.
На думку апеляційного суду, суд першої інстанції обґрунтовано не визнав ці документи належними доказами на підтвердження виконання відповідачем зобов`язання перед позивачем за договором позики від 02 березня 2018 року, оскільки ці копії документів (а. с. 89-91) за своїм змістом не можна вважати розписками про повернення коштів, вони не містять істотних умов: дати повернення, розміру суми коштів, які повертаються, отримання таких коштів позикодавцем. Крім того, у цих документах зазначені прізвища осіб, які не є сторонами договору позики від 02 березня 2018 року: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . 
Доводи відповідача про повернення суми позики не позивачу ОСОБА_2 , а його довіреній особі також обґрунтовано відхилено судом першої інстанції, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що позивач уповноважував у визначений законом спосіб ОСОБА_3 на отримання від відповідача коштів в рахунок повернення позики за договором позики від 02 березня 2018 року. У розписці відповідача ОСОБА_8 від 02 березня 2018 року також відсутнє застереження про можливість повернення суми позики не особисто позикодавцю, а іншій особі.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав правової оцінки наданим відповідачем розпискам про передачу коштів в рахунок погашення боргу довіреній особі позивача – ОСОБА_3 , є безпідставними, оскільки зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції зазначені стороною відповідача заперечення проти позову та надані на підтвердження таких заперечень докази врахував, надав їм правильну юридичну оцінку, відобразивши результати такої оцінки у своєму рішенні.
Також не заслуговують на увагу та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги відповідача про порушення принципу змагальності сторін та обмеження прав відповідача в доказуванні та спростуванні позовних вимог, оскільки суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про виклик і допит в судовому засіданні ОСОБА_3 . 
Згідно з абзацом 2 частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
Аналогічні положення містяться у статті 1051 ЦК України, згідно з якою позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Отже, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. 
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18).
За наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виконавши вимоги статей 89, 263, 265 ЦПК України всебічно, повно, об`єктивно і безпосередньо дослідив належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо та їх достатність і взаємний зв`язок в сукупності й надав їм вірну юридичну оцінку, відобразивши результати такої оцінки у своєму рішенні, та дійшов правильного і обґрунтованого висновку про доведеність позовних вимог ОСОБА_2 , оскільки відповідач ОСОБА_1 не надала належних і допустимих доказів повернення позивачу коштів за договором позики від 02 березня 2018 року. А тому рішення суду першої інстанції про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 02 березня 2018 року в загальній сумі 87 048,76 доларів США, із яких: 80 000,00 доларів США – основний борг та 7160,54 доларів США – 3% річних від простроченої суми, нарахованих відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, у зв`язку з невиконанням відповідачем грошового зобов`язання, є законним і обґрунтованим.
Безпідставними і такими, що не відповідають дійсним обставинам справи є доводи апеляційної скарги в тому, що суд першої інстанції не з`ясував факт наявності оригіналу боргової розписки від 02 березня 2018 року у позивача та безпідставно ухвалив рішення про задоволення позову на підставі недопустимого доказу – копії боргової розписки, оскільки вони спростовані наданими у судовому засіданні апеляційної інстанції поясненнями позивача ОСОБА_2 про те, що кошти він дійсно позичив ОСОБА_1 , вона їх отримала, взяла на себе зобов`язання повернути до 15 квітня 2018 року, про що написала власноручно розписку, однак коштів йому не повернула ні повністю, ані в частині. При цьому позивач надав оригінал боргової розписки від 02 березня 2018 року, який зберігається у нього та містить наведені обставини.
Щодо доводів апеляційної скарги відповідача в частині стягнення з неї на користь позивача витрат на правничу допомогу слід зазначити таке.
Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1). До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною 4 цієї статті передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з частиною шостою цієї статті обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Як вбачається із матеріалів справи, у позовній заяві позивач зазначив попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс у очікує понести у зв`язку із розглядом справи, а саме: судовий збір в сумі 11350,00 грн. та витрати на правничу допомогу (гонорар адвоката у фіксованому розмірі), що складає 1% від ціни позову, у сумі 24 310,81 грн.
На підтвердження розміру витрат на правничу допомогу позивач одночасно із позовною заявою подав до суду витяг з договору про надання правової допомоги від 09 березня 2021 року, укладений між адвокатом Фуженковим К. Ю. та позивачем ОСОБА_2 , ордер на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_2 адвокатом Фуженковим К. Ю. у Вінницькому міському суді Вінницької області від 08 квітня 2021 року, акт виконаних робіт з надання правової (правничої) допомоги від 08 квітня 2021 року, згідно з яким розмір гонорару адвоката становить 1% від суми позову у розмірі 24 310,81 грн., квитанцію про сплату адвокатських послуг від 08 квітня 2021 року на суму 24 310,81 грн. (а. с. 22, 23, 24-25, 26). 
Апеляційний суд вважає такі надані позивачем докази на підтвердження розміру судових витрат належними, допустимими та достатніми, а доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині такими, що не заслуговують на увагу, оскільки у суді першої інстанції вона відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк не подала, не зазначила своїх заперечень щодо зазначеного позивачем розміру витрат на правничу допомогу та не заявляла про неспівмірність зазначених позивачем витрат на правничу допомогу.
Водночас, задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_2 повністю, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що розмір заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу має необґрунтовано завищену вартість, а тому виходячи із встановленої реальної участі адвоката та її необхідності, з урахуванням очевидної неспівмірності заявленого розміру витрат на правову допомогу та беручи до уваги принципи пропорційності, розумності і співмірності, зменшив розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу до 5000,00 грн., що на думку апеляційного суду є правильним та обґрунтованим.
За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.
На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	Ю. Б. Войтко  	
  	В. В. Сопрун  	

Повне судове рішення складено 28 лютого 2022 року