ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2022 року
м. Хмельницький

Справа № 686/19910/21
Провадження № 22-ц/4820/358/22

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя – доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І., секретар судового засідання Філіпчук О.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/19910/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 грудня 2021 року (повне судове рішення складено 03 грудня 2021 року, суддя Салоїд Н.М.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Верховного Суду про відшкодування моральної шкоди.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд
в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду ОСОБА_1 зазначав, що йому завдано моральну шкоду невиконанням рішення суду в справі №2270/14181/11 в період з 17.08.2021 по 18.08.2021. Позивач вказував, що моральна шкода проявилася у моральних стражданнях та переживаннях, які він поніс під час тривалого очікування на виконання рішення суду та повернення його приватної власності у вигляді паспортної книжечки; розчарування в системі органів державної влади Держави Україна; додаткове психологічне напруження, що виникло внаслідок правової невизначеності, яке викликало у нього почуття душевного болю. Позивач вважає, що невиконання рішення суду викликало у нього почуття тривоги, страху і занепокоєння за своє психологічне здоров`я та часткову втрату стресостійкості; постійне хвилювання і душевні страждання викликали емоційну напругу, а відчуття образи та приниженої гідності змусило його витрачати час для поновлення своїх прав. ОСОБА_1 вказував, що внаслідок невиконання рішення суду порушено його: конституційне право, як споживача на доброякісну послугу від органів державної влади Держави Україна в частині правомірності та добросовісності та право приватної власності на паспортну книжечку, яка є його власністю. Враховуючи рішення ЄСПЛ від 10 квітня 2018 року №21071/05 (пункт 49), яке зобов`язує національні суди призначати суми компенсації моральної шкоди не менше ніж 500 євро, ОСОБА_1 просив стягнути з держави Україна на свою користь 44 000 000 000 грн моральної шкоди, завданої невиконанням рішення суду у справі №2270/14181/11 в період з 17.08.2021 по 18.08.2021.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 03 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що суд першої інстанції переплутав предмет позову, яким є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів, а також переплутав представника відповідача з відповідачем. Предметом спору є спірні правовідносини, з приводу яких виник правовий конфлікт між позивачем та відповідачем, тобто факт умисного невиконання постанови суду від 12.12.2011 у справі №2270/14181/11 посадовими та службовими особами відповідача. На думку ОСОБА_1 , факт умисного невиконання вищевказаної постанови встановлений рішеннями суду та є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди в порядку ст. ст. 23, 1166, 1173, 1174 ЦК України. Апелянт вказує, що представники Держави Україна заперечували невиконання судового рішення, незважаючи на преюдиційні факти, встановлені судовими рішеннями про неповернення йому паспорта з індивідуальними ознаками. Також, ОСОБА_1 посилається на те, що Хмельницький апеляційний суд справі №686/13784/21 вірно визначив спірні правовідносини та стягнув з Держави Україна компенсацію моральної шкоди у розмірі 300 грн, у справі №686/5244/21 стягнув 1000 грн за період з 15.02.2021 по 01.03.2021, в справі №686/4032/21 суд стягнув 500 грн та встановив преюдицію. 
Зважаючи на викладене, ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким його позовні вимоги задовольнити.
У відзиві на апеляційну скаргу Верховний Суд погоджується із висновками суду першої інстанції та просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. Представник вказує, що позивачем не наведено, якими діями/бездіяльністю Верховного Суду завдано позивачу моральної шкоди, ОСОБА_1 не навів конкретні норми закону, що порушив орган державної влади у правовідносинах щодо яких виник спір. Також, представник звертає увагу суду, що здійснення контролю за виконанням рішень в адміністративних справах здійснюється на підставі КАС України. У Верховного Суду відсутні повноваження представляти Державу Україну у спірних правовідносинах, які фактично пов`язані з тривалим невиконанням відповідачем (Хмельницьким міським відділом УМВС України в Хмельницькій області) у справі №2270/14181/11 рішення адміністративного суду та зі здійснення правосуддя іншим судом. Представник вважає, що в апеляційній скарзі відсутні будь-які докази, фактичні дані, які б свідчили про заподіяння апелянту Верховним Судом моральної шкоди, розмір її не обґрунтований, в чому полягала незаконність дій/бездіяльності Верховного Суду, що не пов`язана із здійсненням правосуддя не зазначено. Так як Верховний Суд не є тим органом, що наділений повноваженнями представляти Державу Україну в спірних правовідносинах, тому позов до задоволення не підлягає. 
Учасник справ та представник учасника справи до суду не з`явилися, хоча про день і час розгляду справи повідомлені належним чином. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник Верховного Суду просив розгляд справи проводити за його відсутності. 
В силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).
Суд, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 12.12.2011 у справі №2270/14181/11, що набрала законної сили 10.05.2012, зобов`язано Хмельницький міський відділ УМВС України в Хмельницькій області невідкладно вклеїти фотографію в паспорт громадянина України ОСОБА_1 , який видати йому на руки та відмовлено в задоволенні позову в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.
І зазначене судове рішення не виконано, що підтверджується судовими рішеннями від 26.06.2017 та від 12.12.2019 у справі №2270/14181/11. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , вважаючи, що невиконанням зазначеного рішення суду йому завдано моральну шкоду, при зверненні до суду відповідачем вказав Державу Україна в особі Верховного Суду. 
Проте, обґрунтовуючи свої доводи, не зазначив, які дії відповідно до вимог діючого законодавства Верховний Суд мав вчинити, але не вчинив, чи яке рішення повинен був прийняти, але не прийняв, не навів конкретні норми закону, які на його переконання були порушені у спірних правовідносинах.
І суд першої інстанції вірно виходив з того, що Верховний Суд не є належним органом, що наділений повноваженнями представляти Державу Україна у спірних правовідносинах, адже діяльність Верховного Суду регулюється Конституцією України, Законом України «Про судоустрій і статус суддів».
Згідно ст. 125 Конституції України Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України.
Відповідно до ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Верховний Суд: 1) здійснює правосуддя як суд касаційної інстанції, а у випадках, визначених процесуальним законом, - як суд першої або апеляційної інстанції, в порядку, встановленому процесуальним законом; 2) здійснює аналіз судової статистики, узагальнення судової практики; 3) надає висновки щодо проектів законодавчих актів, які стосуються судоустрою, судочинства, статусу суддів, виконання судових рішень та інших питань, пов`язаних із функціонуванням системи судоустрою; 4) надає висновок про наявність чи відсутність у діяннях, у яких звинувачується Президент України, ознак державної зради або іншого злочину; вносить за зверненням Верховної Ради України письмове подання про неспроможність виконання Президентом України своїх повноважень за станом здоров`я; 5) звертається до Конституційного Суду України щодо конституційності законів, інших правових актів, а також щодо офіційного тлумачення Конституції України; 6) забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом; 7) забезпечує апеляційні та місцеві суди методичною інформацією з питань правозастосування; 8) здійснює інші повноваження, визначені законом. 
Таким чином, положення розділу VІІІ «Правосуддя» Конституції України та Закону України «Про судоустрій і статус суддів» дають підстави для висновку про те, що Верховний Суд не наділений повноваженнями контролю щодо вчинення судом процесуальних дій, чи певних процесуальних питань під час здійснення правосуддя та надавати вказівки із цього приводу. В іншому випадку, це мало б наслідком порушення передбаченої Конституцією України заборони будь-якого впливу на суддю під час відправлення правосуддя.
Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). 
Під компетенцією розуміють сукупність предметів віддання, завдань, повноважень, прав та обов`язків державного органу або посадової особи, що визначаються законодавством.
Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).
Тому, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161 гс 18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.
З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції правильно виходив з того, що Верховний Суд не є тим органом, який наділений повноваженнями представляти Державу Україна саме в спірних правовідносинах. 
Разом з тим, вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 до відповідача держави, суд першої інстанції мотивував відмову у позові недоведеністю позовних вимог. 
З таким висновком погоджується і колегія суддів та вважає, що такий висновок відповідає обставинам справи і вимогам закону.
Так, загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків встановлених частиною другою цієї статті.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.
Частинами другою, п`ятою і шостою статті 1176 ЦК України передбачено, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. 
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Положеннями ст. 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ч 1, 2 ст. 23 ЦК України,  особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
В силу положень ч. 1 ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Аналізуючи зазначені норми права, наявні підстави для висновку, що в деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. І до його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинний зв`язок між двома першими елементами і вина завдавача шкоди. Відсутність хоча б однієї складової виключає обов`язок по відшкодуванню шкоди.
При цьому, саме на потерпілого покладається обов`язок доведення факту неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинного зв`язку між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками. Відповідач же повинен довести відсутність своєї вини у завданні потерпілому шкоди.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків ( ст.76 ЦПК України).
Відповідно до частин 1, 5 і 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Оцінивши у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України надані сторонами докази, суд першої інстанції вірно виходив з того, що ОСОБА_1 не доведено факту заподіяння йому моральної шкоди внаслідок невиконання судового рішення у період з 17 по 18 серпня 2021 року, причинний зв`язок між дією /бездіяльністю та негативними наслідками, що зазначені у позові. А недоведеність позовних вимог є підставою для відмови у позові.
Висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.
Аргументи апеляційної скарги про те, що оскаржуване судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального та процесуального права є голослівними, адже суд при вирішенні позову ОСОБА_1 керувався положеннями ст. 56 Конституції України, ст. ст. 23, 614, 1167, 1174, 1176 ЦК України, ст. 81 ЦПК України. 
Посилання апелянта на те, що факт умисного невиконання постанови суду від 12 грудня 2011 року у справі №2270/14181/11 посадовими і службовими особами відповідача встановлений рішеннями суду і є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди в порядку ст. ст. 23, 1166, 1173, 1174 ЦК України на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, оскільки ОСОБА_1 не зазначено, в чому саме полягає незаконність дій чи бездіяльність Держави Україна в особі Верховного Суду (представника відповідача позивач визначив при подачі позову) при невиконанні рішення суду у справі №2270/14181/11 в період з 17.08.2021 по 18.08.2021.
Доводи апеляційної скарги про те, що встановлення факту невиконання рішення суду у справі № 2270/14181/11 та наявність моральних страждань, встановлених судами в справі №686/8422/20, №686/5422/21, №686/4032/21 мають преюдиційне значення у цій справі не заслуговують на увагу, оскільки у цій справі позивач вимагає відшкодування моральної шкоди, заподіяної невиконанням зазначеного рішення протягом періоду з 17.08.2021 по 18.08.2021. І саме у цій справі позивач, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України мав би довести факт заподіяння моральної шкоди та її розмір. 
Порушень процесуального закону, які б були підставою для скасування рішення, судом першої інстанції не допущено.
Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 – 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 грудня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 лютого 2022 року.

Судді                                          А.П. Корніюк

                                                І.В. П`єнта

О.І. Талалай