ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

28 грудня 2021 року 	м.Суми	

Справа №583/391/20 
Номер провадження 22-ц/816/1732/21, 22-ц/816/1781/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Левченко Т. А. 
з участю секретаря судового засідання – Чуприни В.І.,

у присутності :
позивача – ОСОБА_1 та її представника – адвоката Цуркана Віктора Івановича, 
відповідача – ОСОБА_2 та його представника – адвоката Собини Павла Миколайовича, 
розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 та його представника – адвоката Собини Павла Миколайовича на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 06 жовтня 2021 року, ухвалене у складі судді Ільченко В.М. у м. Охтирка Сумської області, повний текст якого складений 13 жовтня 2021 року,
та апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка була подана її представниками – адвокатами Цурканом Віктором Івановичем та ОСОБА_3 , на додаткове рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 27 жовтня 2021 року, ухвалене в складі судді Ільченко В.М. у м. Охтирка Сумської області, 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа: Охтирський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання батьківства,

в с т а н о в и в :

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з 11 серпня 2007 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який було розірвано 12 травня 2015 року за рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області. ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї народилася дочка ОСОБА_5 , біологічним батьком якої є відповідач ОСОБА_2 . Проте, у зв`язку з тим, що дитина народилася до спливу 10 місяців після розірвання шлюбу, батьком дитини був записаним її колишній чоловік – ОСОБА_4 . 
Посилаючись на те, що ОСОБА_2 не заперечує свого батьківства, проте відмовляється в позасудовому порядку вирішити питання щодо юридичного оформлення свого батьківства, просила суд ухвалити рішення, яким: 
визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , матір`ю якої є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; 
внести зміни до актового запису № 21 від 23 січня 2016 про народження ОСОБА_6 , складеного Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Охтирка Охтирського міськрайонного управління юстиції у Сумській області; 
виключити з актового запису № 21 від 23 січня 2016 року про народження дитини у графі «Відомості про батька» запис про ОСОБА_4 , як батька дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з виключенням відповідних відомостей та інформації про ОСОБА_4 з граф актового запису «Дата народження», «Місце проживання», «Підстава запису відомостей про батька», «Видано свідоцтво серія, номер»; 
зазначити батьком дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , із внесенням запису у графі «Відомості про батька» біологічного батька дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у графі «Відомості про дитину» прізвище дитини зазначити як « ОСОБА_7 », по батькові « ОСОБА_8 », з внесенням відповідних відомостей та інформації про фізичну особу у графі актового запису «Дата народження», «Місце проживання», «Підстава запису відомостей про батька», «Видано свідоцтво серія, номер», залишити без змін відомості про матір ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у актовому записі про народження.
Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 06 жовтня 2021 року, з урахуванням змін внесених ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 27 жовтня 2021 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , народженої у м. Охтирка Сумської області, матір`ю якої є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Внесено зміни до актового запису № 21 від 23 січня 2016 року про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , складеного Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Охтирка Охтирського міськрайонного управління юстиції у Сумській області:
виключити з актового запису № 21 від 23 січня 2016 року про народження дитини у графі «Відомості про батька» запис про ОСОБА_4 як батька дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,;
зазначити батьком дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 із внесенням запису у графі «Відомості про батька» ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
прізвище дитини зазначити як « ОСОБА_7 », по батькові « ОСОБА_8 »;
відомості про матір дитини залишити без змін.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування судових витрат 8978 грн 10 коп. 
Стягнуто з ОСОБА_4 в рахунок відшкодування судових витрат 8978 грн 10 коп. 
Додатковим рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 27 жовтня 2021 року заяву представників позивачки ОСОБА_1 – адвокатів Цуркана В.І. та ОСОБА_3 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування судових витрат 1150 грн 00 коп.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування судових витрат 1150 грн 00 коп. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 та його представник – адвокат Собина П.М. подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. 
Апеляційну скаргу мотивують тим, що судом першої інстанції безпідставно та незаконно відкрито провадження по даній справі, оскільки виходячи з положень ч. 4 ст. 128 СК України позов про визнання батьківства приймається судом у випадку, якщо запис про батька у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, тоді як батьком дочки позивача записано відповідача ОСОБА_4 в порядку ст. 122 СК України. 
Зазначають, що судом першої інстанції не було взято до уваги і те, що відповідач ОСОБА_4 , будучи обізнаним з тим, що він не є біологічним батьком дитини, не заперечував проти того, щоб саме його записали її батьком, після розірвання шлюбу з позивачем та по вересень 2018 року вони проживали однією сім`ю, спільно виховували дітей. Такі дії відповідача ОСОБА_4 свідчать про те, що він взяв на себе обов`язок, як батька дитини, а тому має відповідальність за цю дитину перед законом. 
Зазначає, що доводи позивача про те, що відповідач ОСОБА_2 відвідував дитину – ОСОБА_9 , не підтверджуються на доказах та спростовуються відповідачем.
Крім того, наголошує на тому, що позивач мала право оспорити батьківство ОСОБА_4 лише у випадку подання біологічним батьком - ОСОБА_2 заяви про визнання свого батьківства, однак останній своє батьківство по відношенню до ОСОБА_10 взагалі заперечував, про що вказує подане ним клопотання про проведення повторної експертизи по справі.
Представниками ОСОБА_1 – адвокатами Цурканом В.І. та Нежевело В.В. на додаткове рішенням суду подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, просять додаткове рішення суду змінити, стягнувши на користь позивача 3950 грн судових витрат за професійну правничу допомогу адвокатів, понесених нею під час розгляду справи в суді першої інстанції. 
У доводах апеляційної скарги вказують на те, що суд першої інстанції безпідставно зменшив розмір фактично понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, що становить 3950 грн 00 коп., яка була надана в суді першої інстанції адвокатом Нежевело В.В., оскільки клопотань відповідачів про зменшення розміру цих витрат матеріали справи не містять. 
Відзивів на апеляційні скарги у встановлений судом строк сторонами подано не було. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та її представника, які підтримали доводи апеляційної скарги на додаткове рішення суду та заперечили проти апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 та його представника, думку відповідача Самойленка та його представника , які підтримали доводи апеляційної скарги та заперечили проти апеляційної скарги позивача у справі, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що з 11 серпня 2007 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 12 травня 2015 року, що набрало законної сили 25 травня 2015 року, був розірваний (Т. 1, а.с. 10, 12). 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 народила дочку ОСОБА_5 , батьком якої записано ОСОБА_4 (Т.1, а.с. 13, 47). 
Згідно висновку експерта №103-19-2021 від 19 березня 2021 року, за результатами проведення судової медично-генетичної експертизи, здійсненої в приміщенні відділення судово-медичної генетичної ідентифікації судово-медичного лабораторного відділу Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи лікарем судово-медичним експертом-імунологом першої кваліфікаційної категорії Юрченко М.В., молекулярно-генетичним дослідженням встановлено, що вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_2 щодо ОСОБА_10 складає величину не менше ніж 99,99 %. Таким чином, згідно Hummel K at all «Biostatistiche Abstam-mugsbegutachung mit blutgruppen befunden» Stuttgart, 1971, біологічне батьківство ОСОБА_2 відносно ОСОБА_10 практично доведене. (Том 1 а.с. 138-141)
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що факт батьківства ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_6 є доведеним. Офіційно визнане батьківство ОСОБА_4 на підставі презумпції шлюбного батьківства породжувало передбачені сімейним законодавством його обов`язок щодо виховання та матеріального утримання дитини, у той же час ОСОБА_4 не вважав себе батьком дитини, не реалізував та не заявляв свої батьківські права щодо неї. ОСОБА_1 володіла інформацією про реального батька дитини, про що повідомила відповідача ОСОБА_4 та не перешкоджала налагоджуванню стосунків біологічного батька та дочкою.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов до висновку, що вимоги про визнання батьківства та внесення відповідних змін до актового запису про народження не порушують право дитини знати свого батька і право на його піклування, оскільки в даній справі вирішується право дитини знати свого біологічного батька, відомості про якого встановлені за результатами проведення судової молекулярно-генетичної експертизи. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
Статтею 121 СК України встановлено, що  права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
За змістом ст. 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.
Дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя.
Подружжя, а також жінка та чоловік, шлюб між якими припинено, у разі народження дитини до спливу десяти місяців після припинення їх шлюбу, мають право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану спільну заяву про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини. Така вимога може бути задоволена лише у разі подання іншою особою та матір`ю дитини заяви про визнання батьківства. Якщо дитина народилася до спливу десяти місяців від дня припинення шлюбу внаслідок смерті чоловіка, походження дитини від батька може бути визначене за спільною заявою матері та чоловіка, який вважає себе батьком.
Визначення походження дитини від батька за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою регулюється статтею 126 СК України.
Так, відповідно до ч.ч. 1 та 3 ст. 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
Якщо заява про визнання батьківства не може бути подана особисто, вона може бути подана через представника або надіслана поштою, за умови її нотаріального засвідчення. Повноваження представника мають бути нотаріально засвідчені.
Судом першої інстанції встановлено та не спростовується сторонами, що ОСОБА_1 народила дочку ОСОБА_5 15 січня 2016 року, тобто до спливу десяти місяців від дня припинення шлюбу з ОСОБА_4 , отже, зважаючи на те, що ОСОБА_2 , біологічне батьківство якого по відношенню до дитини фактично підтверджене висновком судової молекулярно-генетичної експертизи №103-19-2021 від 19 березня 2021 року, заяви про визнання свого батьківства не надав, а тому у відповідності до ч. 2 ст. 122 СК України, батьком дитини зазначено колишнього чоловіка матері дитини ОСОБА_4 , а не ОСОБА_2 .
Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації  № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).
Отже, суд першої інстанції обґрунтовано вважав факт батьківства ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_6 доведеним. При цьому доказів на підтвердження протилежного відповідачем не надано.
Визнання батьківства за рішенням суду регулюється статтею 128 СК України.
Згідно зі статтею 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.
Визнання батьківства за рішенням суду регулюється статтею 128 СК України.
Згідно зі статтею 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.
Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.
Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.
Визнання батьківства за рішенням суду, розглядається як засіб захисту прав дитини, тобто міра, спрямована на відновлення, визнання порушених або оспорених прав дитини. Визначення батьківства дитини є підставою виникнення батьківських обов`язків, зокрема обов`язку з утримання дитини.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 138 СК України жінці, яка народила дитину у шлюбі, надано право оспорити батьківство свого чоловіка, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька дитини з актового запису про народження дитини.
Вимога матері про виключення запису про її чоловіка як батька дитини з актового запису про народження дитини, відповідно до частини другої цієї ж статті, може бути задоволена лише у разі подання іншою особою заяви про своє батьківство.
Тобто, концепція статті 138 СК України спрямована на можливість жінки, яка народила дитину у шлюбі, оспорити батьківство свого чоловіка шляхом пред`явлення позову про виключення запису про нього як батька дитини з актового запису про народження дитини. Вимога подання іншою особою заяви про своє батьківство, спрямована на захист інтересів захисту інтересів дитини та реалізації її права на батьківство. 
Відхиляючи доводи апеляційної скарги відповідача та його представника що відмову у задоволені позову про виключення відомостей з актового запису про народження дочки позивача про ОСОБА_4 , як її батька, у зв`язку з відсутності заяви ОСОБА_2 про визнання свого батьківства, колегія суддів бере до уваги наступне. 
Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Конвенцією про права дитини передбачено, що дитина має право на ім`я і набуття громадянства, а також право знати своїх батьків і право на їх піклування.
Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.
Встановлено, що ОСОБА_4 не є біологічним батьком дочки позивача – ОСОБА_10 , під час розгляду справи в суді першої інстанції проти позовних вимог не заперечував. 
У свою чергу ОСОБА_2 відмовляється визнавати своє батьківство по відношенню до ОСОБА_10 , тим самим намагається ухилитися від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню цієї дитини. 
Колегія суддів вважає, що виключення з актового запису про народження ОСОБА_10 відомостей про ОСОБА_4 , як батька дитини, з одночасним визнанням ОСОБА_2 її батьком, не призведе до порушення прав та інтересів дитини на піклування обох батьків, та забезпечить дотримання гарантованого Конвенцією про права дитини права знати свого батька. 
Спільне проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за однією адресою, не свідчить про виконання останнім по відношенню до малолітньої ОСОБА_10 , обов`язків як її батька, а саме її виховання та утримання. Крім того, сам ОСОБА_4 під час розгляду справи в суді першої інстанції зазначав, що ніколи не вважав себе батьком дочки позивача. 
Колегія суддів не вбачає підстав для прийняття долучених до апеляційної скарги ОСОБА_2 та його представника світлин та скріншота переписки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки вони не обґрунтовали причини їх не подання до суду першої інстанції в строки, визначені ст. 83 ЦПК України. 
У супереч доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 та його представника, прийняття судом першої інстанції до розгляду вимог про визнання батьківства, в зв`язку з тим, що у актовому запису про народження батько дитини внесений не у відповідності до ст. 135 СК України, не є підставою для скасування законного та обґрунтованого судового рішення. Більш того, оскільки біологічний батько ОСОБА_2 дитини ухиляється від визнання свого батьківства по відношенню до ОСОБА_10 , то в іншому порядку, аніж шляхом виключення з актового запису про народження відомості про ОСОБА_4 та визнання батьківства ОСОБА_2 , позивач захистити права своєї малолітньої дитини позбавлена можливості. 
Таким чином, з огляду на те, що вимоги про внесення змін до актового запису про народження відповідають інтересам дитини та забезпечать захист гарантованого Конвенцією про права дитини право знати свого батька, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що є правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . 
Колегія суддів погоджується також і з додатковим рішенням суду, яким вирішено питання про розподіл витрат на правничу допомогу, що була надана ОСОБА_1 адвокатом Нежевело В.В. та не вбачає підстав для його зміни чи скасування. 
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункти 1 частини 3 статті 133 ЦПК України).
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141 - 142 ЦПК України.
Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з правилами пунктів 1-3 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява N 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
З матеріалів справи вбачається, що адвокатом Нежевело В.В., на виконання умов договору про правничу допомогу від 03 лютого 2020 року, під час розгляду справи в суді першої інстанції надано наступний обсяг послуг: консультація з правових питань щодо вирішення спору – 40 хвилин; ознайомлення з матеріалами, які можливо використати при підготовці позову до суду – 40 хвилин; підготовка позовної заяви – 2 години 30 хвилин, а всього 3 години 50 хвилин. Вартість години роботи адвоката становить 600 грн 00 коп. (т. 1, а.с. 16-17, 18, 19-20). 
При визначенні розміру витрат на правничу допомогу, що підлягають стягненню на користь позивача, суд першої інстанції виходив із загального обсягу послуг, які були надані позивачу адвокатом Нежевело В.В., часом витраченим адвокатом на надання таких послуг та узгодженої між сторонами договору вартості години роботи адвоката. 
Щодо посилання представників позивача у доводах апеляційної скарги на безпідставне зменшення понесених позивачем витрат на правничу допомогу, з огляду на відсутність відповідного клопотання відповідачів, то їх колегія суддів визнає непереконливими, оскільки суд першої інстанції при вирішення питання щодо розподілу судових витрат виходив із розміру фактично наданих послуг, а не застосовував принцип співмірності цих витрат, у відповідності до положень ч.ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому залишає апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та його представника – адвоката Собини Павла Миколайовича,  ОСОБА_1 , яка була подана її представниками – адвокатами Цурканом Віктором Івановичем та ОСОБА_3 , залишити без задоволення. 
Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 06 жовтня 2021 року та додаткове рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 27 жовтня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складене 30 грудня 2021 року.

Головуючий -                                                                                О. І. Собина

Судді:                                                                                             Т.А. Левченко

                                                                                                      В.І. Криворотенко