ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/10/22	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №707/2052/19 Категорія: 351000000 	Морозов В. В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Нерушак Л. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       23 лютого 2022 року Черкаський апеляційний суд  в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ::

Головуючого         Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )         
Суддів                 Бородійчука В.Г., Карпенко О.В.
За участю секретаря Любченко Т.М.
       
учасники справи: 
заявник - ОСОБА_1 ; представник заявника - адвокат Шуповал Р.В.;
заінтересована особа - Білозірська сільська рада Черкаського району Черкаської області;
особа, яка подає апеляційну скаргу - ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 03 жовтня 2019 року, постановлене під головуванням судді Морозова В.В. у Черкаському районному суді Черкаської області 03 жовтня 2019, у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Білозірська сільська рада Черкаського району Черкаської області про встановлення факту прийняття спадщини, -

в с т а н о в и в :

 
       21.08.2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: факту прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті його батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
яка складається із 1/ 2 частини житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 .
       В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько, ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді 1/ 2 частини житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 . Право на вказану 1/ 2 частину житлового будинку з надвірними спорудами підтверджується рішенням народного суду Черкаського району Черкаської області від 24.09.1982 року, на підставі якого відкрито особові рахунку на частину будинку. 
        ОСОБА_1 посилається, що у вказаному будинку він проживав з моменту свого народження та до січня 2018 року, із перервою на період навчання з серпня 1981 року по травень 1993 року. 
Заявник вказує, що в 1993 році батько ОСОБА_1 - ОСОБА_3 був засуджений до позбавлення волі. Під час перебування батька в місцях позбавлення волі, мати заявника ОСОБА_1 проживала у своїй частині будинку, а частиною батька ніхто не користувався до вересня 1994 року. 
       У вересні 1994 року заявник ОСОБА_1 оселився в частині будинку батька та зареєструвався за вказаною адресою, вказується у заяві. 
        ОСОБА_1 зазначає, що у вказаній частині будинку він проживав на час смерті батька та після його смерті до січня 2018 року, тому вважає, що він повністю вступив у володіння та управління спадковим майном після смерті батька. 
       У заяві ОСОБА_1 вказує, що у встановлений законом строк, він не звернувся до нотаріуса для отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька. 
Заявник ОСОБА_1 посилається у заяві, що нотаріусом було відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що для отримання спадщини необхідно встановити та підтвердити факт прийняття спадщини, так як після поділу домоволодіння між його батьками, у відповідності до рішення суду, на спірний будинок було відкрито два особових рахунки на батька та матір заявника. 
На підставі викладеного, заявник ОСОБА_1 змушений звернутись до суду із даною заявою та просить встановити факт прийняття ним спадщини, що складається із 1/ 2 частини житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , яка відкрилася після смерті його батька, ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 03 жовтня 2019 року заяву ОСОБА_1 - задоволено.
        Встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_1 у вигляді 1/ 2 частини житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , яка відкрилася після смерті його батька, ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 , яка не приймала участі у розгляді справи, вважаючи, що ухваленим рішенням порушуються її законні права та інтереси щодо спадкового майна після смерті батька, оскаржила рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу, та просила про поновлення строку на подання апеляційної скарги, оскільки їй не було відомо про прийняте рішення в жовтні 2019 року.
       В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 вказує, що вона не була учасником даного судового розгляду у справі щодо встановлення факту заявником про прийняття спадщини після смерті їх батька, але вважає себе особою, яка повинна була бути залучена до участі у розгляді справи, але її не було повідомлено та позбавлено участі у розгляді справи за заявою, поданою її рідним братом ОСОБА_1 , який приховав, що вона також є спадкоємцем 1 черги.
       Скаржник посилається в апеляційній скарзі, що заявник ОСОБА_1 є її рідним братом, який звернувся в суд із заявою в окремому провадженні про встановлення факту прийняття спадщини після померлого батька ОСОБА_3 , але між братом та сестрою існує спір щодо спадкового майна, тому заява про встановлення факту не може розглядатись в порядку окремого провадження за наявності спору між спадкоємцями, на що районний суд не звернув уваги, тому прийняв рішення, яке не може залишатись в силі, та підлягає скасуванню.
        ОСОБА_2 вказує в апеляційній скарзі, що заявник ОСОБА_1 не повідомив суд, що в нього є рідна сестра, не вказав її, як зацікавлену особу у заяві, а районний суд не перевірив коло спадкоємців, які повинні приймати участь у розгляді вказаної категорії справ. 
       Скаржник вважає, що у даному випадку існує спір про право, а тому дане рішення має бути скасоване, оскільки дана справа повинна була розглядатися в порядку позовного провадження, так як між ОСОБА_1 та скаржником ОСОБА_2 є спір щодо розподілу спадкового майна після смерті їх батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
        ОСОБА_2 посилається в апеляційній скарзі на те, що довідка виконкому Білозірської сільської ради Черкаського району від 15.07.2019 року, жодним чином не доводить, що заявник ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті їх батька, оскільки він прописаний був за особистим рахунком та в частині будинку, яка належала матері, тобто в іншій 1/ 2 частині будинку.
        Також скаржником звертається увага в апеляційній скарзі на те, що дана справа розглядалася без участі сторін, оскільки і заявник, і заінтересована особа подали клопотання про розгляд даної справи без їх участі, що вона також вважає порушенням вимог закону.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 03 жовтня 2019 року за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Білозірська сільська рада Черкаського району Черкаської області про встановлення факту прийняття спадщини - скасувати, а заяву ОСОБА_1 про встановлення факту прийняття спадщини залишити без розгляду.
       Відзив на адресу Черкаського апеляційного суду на апеляційну скаргу не надходив .
       У відповідності до ч. 3 ст. 260 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Заслухавши суддю - доповідача, пояснення заявника та його представника, пояснення скаржника, які з`явилися в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
       Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України. 
       Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити його.
       Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права. 
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Рішення суду першої інстанції не відповідає вищевказаним вимогам закону.
       Ухвалюючи рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту прийняття спадщини після смерті батька, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності заявлених вимог, встановивши, що заявник проживав в частині будинку батька до його смерті та після смерті батька ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 , фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, а тому районний суд прийшов до висновку про задоволення заяви про встановлення факту прийняття спадщини.
       Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вважає, що висновки суду першої інстанції не повністю відповідають обставинам справи та вимогам закону, так як судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції згідно даних свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 від 24.07.1998 року ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У відповідності до свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2 від 09.05.1964 року ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками у свідоцтві вказані: мати - ОСОБА_4 , батько - ОСОБА_3 .
Рішенням народного суду Черкаського районного суду Черкаської області від 24 вересня 1982 року проведено реальний розподіл домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_4 право власності на 50 % домоволодіння та виділено їй реально в будинку прихожу 15, 04 кв. м, частину кухні № 5-5, 83 кв. м, всього 20, 87 кв. м, прибудову до будинку, погріб, літню кухню в сараї.
       Визнано за ОСОБА_3 право власності на 50% житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 та виділено реально в будинку кімнату № 1-11 , 1 кв. м, спальню № НОМЕР_3 , частину кухні № 5-3 47 кв. м, сарай, туалет.
       Згідно даних довідки виконавчого комітету Білозірської сільської ради № 1066/02-17 від 15.07.2019 року за адресою АДРЕСА_1 згідно запису погосподарської книги № 19 за 1996/2000 року, особовий рахунок № НОМЕР_4 зареєстрований власник домоволодіння - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а/з № 108. 
       За особовим рахунком № НОМЕР_5 зареєстровані: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - власник, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - син, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 - зять.
       Відповідно даних листа-роз`яснення Черкаської районної державної нотаріальної контори Черкаської області від 08.08.2019 року Вих. № 1813/0214 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/ 2 частину житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що для цього ОСОБА_1 необхідно встановити факт прийняття спадщини та відсутністю у спадкоємця необхідних документів, підтверджуючих факт прийняття спадщини.
       Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом під час розгляду справи, що підставою звернення заявника ОСОБА_1 в суд із заявою про встановлення факту прийняття спадщини є встановлення факту прийняття спадщини для подальшого оформлення прав на спадкове майно після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       У відповідності до постанови Верховного Суду від 04 липня 2018 року, якщо спадщина відкрилася до 01 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР 1963 року, у тому числі, щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом та оформлення спадщини.
       Згідно роз?яснення, викладеного у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування» вказано, що відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01.01.2004 року. 
       У разі відкриття спадщини до 01.01.2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК України.
У відповідності до норм ст. 525 ЦК України в редакції 1963 року, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.
       Згідно ст. 548 ЦК України ( в редакції 1963 року) для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.
       Відповідно до п.п.1,2 ч.1 ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року ) передбачено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
       Як вбачається із абз. 3 п. 3 роз?яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця.
       Колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати, що факт прийняття спадщини характеризується наступними ознаками: односторонній характер даного правочину, оскільки його здійснення залежить виключно від волі спадкоємця; безумовність та беззастережність передбачають, що не можна поставити факт прийняття спадщини у залежність від настання або ненастання якої-небудь умови, рівно як і не допускається часткове прийняття спадщини з відмовою від прийняття тієї її частини, що залишилася; прийняття спадкоємцем спадщини хоча б у частині свідчить про те, що спадкоємець прийняв її у цілому, незалежно від того, у чому полягає частина, що залишилася, і де вона знаходиться.
       Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним та доведеним належними доказами.
       При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом, як встановлення факту, що має юридичне значення.
Згідно з п. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України вказано, що видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини.
       Особливе значення, при цьому, має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем.
       В останньому випадку, зазначені обставини, є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. 
       Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов?язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб.
       Як випливає із п. 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.
       Встановлення юридичних фактів у порядку окремого провадження сприяє реалізації конституційних прав громадян. 
       Умовами, за наявності яких можливим є звернення до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення, є те, що згідно із законом ці факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб; чинним законодавством не передбачено іншого порядку, їх встановлення факту потрібне заявникові для конкретної мети.
Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, розглянувши по суті заяву ОСОБА_1  про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, не звернувши уваги на вимоги закону, та не перевіривши, чи має місце спір про право за даних обставин, чи не пов?язується встановлення такого факту з подальшим вирішенням спору про право, виходячи з наступного.
       Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
       Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов?язується з подальшим вирішенням спору про право.
Таким чином, юридичні факти можуть бути встановленні лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.
       У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2020 року у справі № 644/6785/18 (провадження № 61-434св19), зазначено, що «суд вправі розглядати справи про встановлення юридичних фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. 
       Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов?язується з наступним вирішенням спору про право».
       Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду згідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України.
       Відповідно ч. 6 ст. 294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, то суд залишає заяву без розгляду і роз?яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
       У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року вказано, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов?язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.
       Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.
       Під спором про право в окремому провадженні слід розуміти конфлікт інтересів заявника та хоча б однієї із заінтересованих осіб внаслідок заперечення такої особи проти задоволення заяви наявності або відсутності юридичних фактів або неоспорюваних прав, а також можливість виникнення, зміни або припинення прав та обов?язків у третіх осіб внаслідок задоволення відповідної заяви.
       Звертаючись в суд із заявою про встановлення факту прийняття спадщини після смерті батька, заявник посилається на те, що цей факт безпосередньо породжує для нього юридичні наслідки і підтвердження такого факту йому необхідно для оформлення спадщини.
       Разом з тим, заявник ОСОБА_1 не вказує правдивих відомостей щодо наявності інших спадкоємців 1 черги. Однак, як вбачається із змісту та вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 , вона є рідною сестрою заявника та посилаєиться, що є спір щодо спадкового майна між нею та заявником, оскільки спірний будинок, який входить до складу спадщини не розділений між спадкоємцями, згоди вони не зійшли щодо розподілу спадкового майна. 
       Проте, заявник ОСОБА_1 про наявність спору та інших спадкоємців не вказує у своїй заяві, тому колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе звернути увагу, на що не звернуто уваги судом першої інстанції, що із обґрунтувань апеляційної скарги та матеріалів справи вбачається, що має місце спір про спадкові права спадкоємців за законом, тому у районного суду були відсутні підстави для розгляду заяви ОСОБА_1 про встановлення факту прийняття спадщини в окремому провадженні, оскільки суд повинен був залишити заяву без розгляду, оскільки вбачається спір про право за наявних в матеріалах справи доказах, наданих суду заявником.
       Колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати, що під час розгляду справи, апеляційним судом встановлено, що за таких обставин, має місце спір про право, оскільки ОСОБА_2 категорично заперечує проти задоволення заяви ОСОБА_1 щодо встановлення факту прийняття спадщини, та наводить відповідні обґрунтування, мотиви з підстав, яких вважає, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту прийняття спадщини не підлягає до задоволення, оскільки її рідний брат не перебував на території України на час смерті батька, як і він був відсутній протягом шести місяців після смерті батька, строк у який приймається спадщина фактично чи шляхом подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Скаржник ОСОБА_2 підтвердила в судовому засіданні апеляційної інстанції, що її брат не лише не приїздив на похорони батька в жовтні 1998 року, але й протягом року не був на території України, оскільки перебував за кордоном в цей період часу, тому не міг прийняти фактично спадщину після смерті батька. 
       Так, заперечуючи проти встановлення факту прийняття спадщини заявником ОСОБА_1 після смерті батька ОСОБА_3 , скаржник ОСОБА_2 посилається, що згідно даних довідки виконкому Білозірської сільської ради Черкаського району від 15.07.2019 року у домоволодінні по АДРЕСА_1 , згідно запису погосподарської книги № 19 за 1996/2000 роки, за особовим рахунком № НОМЕР_4 зареєстрований лише власник домоволодіння ОСОБА_3 , 1938 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       За іншим особовим рахунком № НОМЕР_5 зареєстровані : власник домоволодіння їх мати - ОСОБА_4 , 1942 року народження, ОСОБА_1 - син, заявник, та ОСОБА_5 , 1961 року народження - чоловік скаржника ОСОБА_2 .
       Таким чином, даними погосподарської книги спростовується факт постійного проживання ОСОБА_1 із спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, на що суд першої інстанції належної уваги не звернув, не надавши належної правової оцінки вказаним доказам, тому висновки суду не відповідають обставинам справи та наданим доказам, які містяться у справі та вимогам процесуального права.
        ОСОБА_2 , яка є сестрою заявника ОСОБА_1 , вважає, що дана довідка, надана заявником, ніяким чином не доводить, що заявник ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті батька,померлого в 1998 році, оскільки брат прописаний був за особистим рахунком матері, тобто на половині будинку, належній матері, а не в батька.
       Крім того, ОСОБА_2 звертає увагу, що на половині матері був прописаний і її чоловік ОСОБА_5 , на що суд першої інстанції уваги не звернув, та не надав оцінки тому факту, що, якщо існує зять, то і повинна бути і дочка, але про неї ніхто не згадував та не залучав до участі в розгляді справи за заявою її рідного брата про встановлення факту прийняття спадщини після смерті їх батька.
       Як вбачається із матеріалів справи, що, відмовляючи у видачі свідоцтва про право на спадщину, а саме : на 1/ 2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 , нотаріус вказав, що для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом необхідно встановити факт прийняття спадщини, та зазначив, що у спадкоємця відсутні необхідні документи, які дають підстави для оформлення спадщини після смерті ОСОБА_3 .
       Отже, за таких встановлених апеляційним судом обставин справи, слід дійти висновку, що скаржник ОСОБА_2 ставить під сумнів доведеність факту прийняття спадщини після смерті батька заявником - її рідним братом ОСОБА_1 , що він дійсно фактично прийняв спадщину після смерті батька, оскільки з даних довідок, виданих сільською радою, показань свідків такі докази не підтверджено належним чином. Тому не вбачається, що заявник довів факт прийняття спадщини протягом шести місяців після смерті батька. Скаржник вказує, що і не надано доказів оплати заявником комунальних платежів (газ, світло, вода), факту ремонтних робіт у будинку, підтвердження догляду за частиною будинку батька, оскільки таких доказів матеріали справи не містять.
Разом з тим, ОСОБА_2 вказує, що в неї є достатньо доказів того, що за частиною будинку батька, коли він знаходився в місцях позбавлення волі, та після його смерті доглядали вона з матір`ю ОСОБА_4 , а тому вважає, що встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_1 грубо порушує її права та законні інтереси на спадщину її померлого батька ОСОБА_3 . 
        Враховуючи вищевикладені обставини справи, наявні в матеріалах справи докази, як в підтвердження заявлених вимог, так і в їх заперечення, колегія суддів апеляційного суду, перевіривши матеріали справи, доводи заявника, вбачає конфлікт інтересів заявника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , внаслідок заперечення проти задоволення заяви, наявності або відсутності юридичних фактів або неоспорюваних прав, що породжує спір про право, на що суд першої інстанції не звернув уваги, допустивши порушення вимог процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду.
       Апеляційний суд вважає, що районний суд на вищевикладені обставини не звернув уваги, не надав належної правової оцінки даному факту, та прийшов до помилкового висновку, розглянувши заяву ОСОБА_1 по суті, та безпідставно задовольнивши її, чим допустився порушень норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду згідно до ст. 376 ЦПК України .
       Разом з тим, у відповідності до ч. 6 ст. 294 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне роз`яснити заявнику ОСОБА_1 , що він має право звернутися до суду та подати позов на загальних підставах в порядку позовного провадження.
       У зв`язку з вище викладеним, колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки спростовують висновки суду першої інстанції, який допустився помилки та дійшов невірного висновку про задоволення вимог заявника, безпідставно задовольнив заяву та встановив факт прийняття спадщини.
       Отже, апеляційний суд вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню, а заява ОСОБА_1 про встановлення факту прийняття спадщини підлягає залишенню без розгляду.
       Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується ст. 141 ЦПК України, зокрема, згідно до ч. 12 приведеної статті, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       У зв`язку з тим, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, рішення суду скасуванню, то стягненню підлягають судові витрати на користь ОСОБА_2 у розмірі 681 грн. за сплату судового збору за подання апеляційної скарги , які слід компенсувати за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
       Керуючись ст.ст. 294,315,367,368,374,376,381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в :

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 - задовольнити.
Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 03 жовтня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Білозірська сільська рада Черкаського району Черкаської області про встановлення факту прийняття спадщини - скасувати.
       Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Білозірська сільська рада Черкаського району Черкаської області про встановлення факту прийняття спадщини - залишити без розгляду.
       Стягнути з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 681 грн. за подання апеляційної скарги, які компенсувати за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.
       Повний текст постанови складений 24 лютого 2022 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді О.В. Карпенко

В.Г. Бородійчук