Справа № 415/243/20 
Провадження № 22-ц/810/995/21 

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                               ПОСТАНОВА
Іменем України

22 грудня 2021 року                                                                                 м. Сєвєродонецьк
Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Луганської В.М., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання Кузьменко А.О.,
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач – Лисичанська міська військово-цивільна адміністрація Сєвєродонецького району Луганської області,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційною скаргою Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області
на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 13 травня 2021 року, ухвалене у складі судді Луньової Д.Ю. у м. Лисичанську Луганської області,
за позовною заявою  ОСОБА_1 до Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького райну Луганської області про визнання права власності за набувальною давністю, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – ОСОБА_2 ,

в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до Лисичанської міської ради, правонанаступником якої є Лисичанська міська військово-цивільна адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області про визнання права власності за набувальною давністю, в обґрунтування якої зазначила, що у лютому 2005 року придбала у ОСОБА_2 – онука власників, будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , сплативши за нього кошти. Вказане житло належало ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , його дружина ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Отримавши кошти за купівлю будинку ОСОБА_2 в місті Лисичанську не з`являвся, спадщину не прийняв, договір купівлі-продажу не оформив.
ОСОБА_1 добросовісно заволоділа майном та протягом 15 років відкрито, безперервно володіла житловим будинком, підтримувала технічний стан та робила ремонти.
Позивач просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок АДРЕСА_1 , житловою площею 24,1 кв.м., загальною площею 82,2 кв.м., право власності на який зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 30 березня 1990 року, виданого Лисичанським управлінням житлово-комунального господарства.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 13 травня 2021року позов  ОСОБА_1 до Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького райну Луганської області про визнання права власності за набувальною давністю задоволено. Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , житловою площею 24,1 кв.м, загальною площею 82,2 кв.м. 
Суд першої інстанції обґрунтував рішення тим, що позивач проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_1 з законних підстав, безперервно, протягом тривалого часу, більше 10 років, відкрито володіє будинком, добросовісно здійснює всі обов`язки з утримання будинку.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі Лисичанська міська військово-цивільна адміністрація Сєвєродонецького району Луганської областіпросить скасувати рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 13 травня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі Лисичанська міська військово-цивільна адміністрація Сєвєродонецького району Луганської областізазначила, що житловий будинок АДРЕСА_1 з надвірними спорудами належить ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадщину у встановлений законодавством термін ніхто не прийняв. 
Добросовісність володіння, в розумінні ст. 344 ЦК України, передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не дали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.
Проте не можна вважати володіння позивачем будинком, який залишився після смерті ОСОБА_3 добросовісним у розумінні статті 344 ЦК України. 

(2) Позиція інших учасників справи
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 22 листопада 2021 року  ОСОБА_1 роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_5 зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив, що в лютому 2005 року позивачу стало відомо про продаж жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дружина померлого  ОСОБА_4 померла  ІНФОРМАЦІЯ_2 . Продавав будинок  ОСОБА_2 , який передав позивачу правовстановлюючі документи на будинок, свідоцтва про смерть власника будинку та його дружини, пояснивши, що він є онуком померлих і в подальшому оформить право на спадщину та нотаріально посвідчить договір купівлі-продажу житлового будинку. Позивач сплатила гроші за купівлю будинку і вселилася до нього в лютому 2005 року. Отримавши гроші за продаж будинку,  ОСОБА_2  в місті Лисичанську не з`являвся, спадщину не прийняв, договір купівлі-продажу житлового будинку не оформив. ОСОБА_1 добросовісно заволоділа чужим майном і протягом майже 15 років відкрито, безперервно володіла житловим будинком, робила ремонти, підтримувала належний технічний стан будинку. В зазначеному будинку, крім позивача ніхто не проживав, що підтверджується довідкою голови вуличного комітету, довідкою про склад сім`ї. На теперішній час позивач продовжує відкрито, добросовісно володіти чужим майном, у зв`язку з чим вважає, що набула право власності на це майно за набувальною давністю в порядку передбаченому статтею 344 ЦК України.
Позивач при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, оскільки третя особа ОСОБА_2 передав всі правовстановлюючі документи на будинок, віддав ключі від будинку та обіцяв оформити договір купівлі-продажу. На цей час позивачу стало відомо, що ОСОБА_2 помер. ОСОБА_1 зробила ремонт в будинку, сплачує всі комунальні послуги та зареєструвала право власності на вказаний вище житловий будинок.
Тому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 13 травня 2021 року залишити без змін.
В судовому засіданні представник позивачки апеляційну скаргу не визнав.
Представник відповідача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав.
ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України відповідно до ст. 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» (а.с. 169).
Позивачка в судове засідання не з`явилася про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином і в установленому законом порядку, та у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України її неявка не перешкоджає розгляду справи.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_1 з законних підстав, безперервно, протягом тривалого часу, більше 10 років, відкрито володіє будинком, добросовісно здійснює всі обов`язки з утримання будинку. 
Проте до такого висновку суд першої інстанції дійшов із порушенням норм права, з огляду на таке.
Так, у порушення вимог  ст.  264 ЦПК України та виходячи з підстав позову, суд  першої інстанції не з`ясував усіх дійсних обставин справи, що мають визначальне значення для справи, зокрема, не встановив законність об`єкту володіння, добросовісності та безтитульності володіння, відкритість та давність володіння  ОСОБА_1 зазначеним вище будинком.
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до частини першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
За статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.
Правовий інститут набувальної давності регулюють один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та на відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.
Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права  означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності.
Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження  № 12-291гс18).
У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.
У постанові від 18 лютого 2020 року у справі № 714/432/18 провадження № 61-11384св19 Верховний суд зауважив, що суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю є встановлення моменту виникнення права власності за набувальною давністю, строк володіння, характер володіння (добросовісне, недобросовісне, відкрите, безперервне), обставини, за яких виникло володіння спірним майном, та чи відповідає це володіння ознакам безтитульного володіння, а також юридичний статус спірного майна.
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння майном повинно бути добросовісним, тобто особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником; володіння повинно бути відкритим, тобто особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння повинно бути безперервним, тобто воно не повинно перериватися протягом всього строку набувальної давності.
За набувальною давністю може набуватися право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Аналогічні правові висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі № 215/5451 /16-ц (провадження № 61 -8009св 18), від 03 квітня 2019 року в справі № 206/1441/17 (провадження 61 -16648св 18), від 13 грудня 2019 року (провадження № 61-19690св19).
Крім того, враховуючи частини першу та третю статті 1277 ЦК України, можна дійти висновку, що в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку.
Відповідно до частини 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).
За змістом ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Лисичанського міського управління юстиції Луганської області 14 червня 2004 року.
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Лисичанського міського управління юстиції Луганської області 16 серпня 2004 року.
Згідно свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 30 березня 1990 року, видане на підставі рішення Виконавчого комітету Лисичанської міської ради народних депутатів від 30 березня 1980 року, протокол № 89 ОСОБА_3 на праві приватної власності належав житловий будинок, жилою площею 24,1 кв.м з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Право приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , станом на 01 січня 2013 року зареєстровано за ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою Лисичанського комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» № 1108 від 13 грудня 2019 року.
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на день смерті були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповіддю Лисичанської міської ради Луганської області № 1978/01-16 від 09 червня 2020 року.
З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 10 червня 2020 року вбачається, що після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 та померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 спадкові справи не заводилися.
Крім того, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_1 безперервно, протягом 10 років, відкрито володіє будинком, добросовісно здійснює всі обов`язки з утримання будинку.
Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилається на те, що у лютому 2005 року придбала у ОСОБА_2 – онука власників, будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , сплативши за нього кошти. Вказане житло належало ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , його дружина ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Отримавши кошти за купівлю будинку ОСОБА_2 в місті Лисичанську не з`являвся, спадщину не прийняв, договір купівлі-продажу не оформив. Тому ввважає, що добросовісно заволоділа майном та протягом 15 років відкрито, безперервно володіла житловим будинком, підтримувала технічний стан та робила ремонти.
Враховуючи, що позивачці при вселені в будинок було відомо, що власником будинку на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, видане Виконавчим комітетом Лисичанської міської ради народжних депутатів на підставі рішення від 30 березня 1980 року, протокол № 89 був ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , також зазначала, що у лютому 2005 року придбала у онука померлого ОСОБА_2 спірний будинок, сплативши за нього 1500 грн, що підтверджується розпискою від 22 квітня 2005 року, тому не можна вважати володіння позивачкою будинком, який залишивсся після смерті ОСОБА_3 , добросовісним в розумінні статті 344 ЦК України.
 Смерть ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та відсутність спадкоємців, не давали позивачці підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним.
У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, провадження № 61-19156св18, Верховний суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Позивачем не доведено обставин добросовісності та безтитульності володіння спірним будинком, що унеможливлює застосування набувальної давності.
Враховуючи викладене колегія суддів вважає, позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, оскільки позивач не є добросовісним та безтитульним набувачем спірного будинку, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Щодо суті апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України). 
Апеляційний суд вважає, що рішення суду про визнання за ОСОБА_1 в порядку набувальної давності права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , житловою площею 24,1 кв.м., загальною площею 82,2 кв.м., слід скасувати відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Щодо судових витрат
В ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається із матеріалів справи, Лисичанською міською військово-цивільною адміністрацією Сєвєродонецького району Луганської областіза подання апеляційної скарги сплачено судовий збір в сумі 1362 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 540 (а.с. 158). 
Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, то з  ОСОБА_1 на користь Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького райну Луганської області підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1362 грн. 
Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374,  ст. 376, 384 ЦПК України,  апеляційний суд у складі колегії суддів
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області задовольнити.
Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 13 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького райну Луганської області про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області, код ЄДРПОУ 44044068, судовий збір у розмірі 1362 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 22 грудня 2021 року.

Головуючий                                                                                     В.А. Коновалова

Судді                                                                        В.М. Луганська

М.В. Назарова