ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року	Львів	Справа № 380/6800/21 пров. № А/857/22864/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді:                                               Матковської З.М.,

суддів:                                                             Кузьмича С.М., Хобор Р.Б., 

при секретарі судового засідання:                     Герман О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2021 року у справі №380/6800/21 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Кам`янка-Бузької міської ради Львівської області, третя особа ОСОБА_1 про визнання протиправними рішення та зобов`язання вчинити дії (головуючий суддя першої інстанції - Сподарик Н.І., час ухвалення - 14.29 год., місце ухвалення -м. Львів, дата складання повного тексту - 28.10.2021),-

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до Кам`янка-Бузької міської ради Львівської області про визнання протиправним та скасування рішення Кам`янка-Бузької міської ради від 25.03.2021 №15 «Про погодження технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки на місцевості по АДРЕСА_1 без згоди суміжного землекористувача; зобов`язання Кам`янка-Бузьку міську раду затвердити ОСОБА_2 технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 площею 0,25 га.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваним рішенням порушено її права, оскільки між сусідніми користувачами, а саме позивачем та третьою особою ОСОБА_1 багато років триває спір з приводу землекористування, розглядаються судові справи і питання стосовно факту користування останньою земельною ділянкою площею 0,34 га не є ані безспірним фактом, ані правовим користуванням на підставі належних документів, як передбачено ст.118 Земельного кодексу України для застосування спрощеної процедури приватизації земельної ділянки. Просила позов задовольнити повністю.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Кам`янка-Бузької міської ради від 25 березня 2021 року №15 «Про погодження технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки на місцевості по АДРЕСА_1  без згоди суміжного землекористувача. Зобов`язано Кам`янка-Бузьку міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_2 щодо затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі по АДРЕСА_1  з врахуванням оцінки, наданої у рішенні суду. Стягнуто з Кам`янка-Бузької міської ради Львівської області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 454 гривень. У задоволені решти частини позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, третьою особою ОСОБА_1 подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що вважає рішення суду першої інстанції неправомірним з огляду на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність окремих фактів, які суд визнав встановленими, а також з огляду на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду окремим обставинам справи.
Апелянт зазначає, що правильно визначивши факт наявності чисельних судових рішень та існування тривалого спору щодо визначення меж суміжних з позивачем земельних ділянок, суд, першої інстанції, в супереч принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі, посилаючись на преюдиційність попередніх судових рішень, передчасно та з порушенням вимог чинного законодавства прийшов до висновків про часткове задоволення позову, не дослідивши при цьому додані відповідачем та третьою особою докази, фактично проігнорувавши їх наявність у справі. 
По суті, суд відсторонився від дослідження вищенаведених доказів, обмежившись лише цитуванням позицій висловлених судами у попередніх справах, натомість не зробивши жодних власних висновків. Таким чином, суд першої інстанції продемонстрував формальний підхід, як до вирішення справи в цілому, так і до дослідження поданих доказів зокрема, що є неприпустимим, та ставить під сумнів правомірність такого рішення.
Також апелянт вказує на те, що розглядаючи дану справу, суд першої інстанції, на переконання апелянта, не дослідив безпосередньо чинність рішення Стрептівської сільської ради № 5 від 26.07.2010р., в контексті поданих нових доказів, а також змін до земельного законодавства, які відбувалися станом на день винесення рішення 26.10.2021р. 
Крім того, судом не перевірено доказів, щодо часу та повноти виготовлення самої технічної документації на земельну ділянку, зокрема в частині формування земельної ділянки та внесення відомостей про це до ДЗК, не взято до уваги, що згідно з актом складеним земельною комісією Стрептівської сільської ради від 25.11.2011р., межовий спір практично було врегульовано, але позивачка відмовилася підписувати вказаний акт, а тому спір набув свого подальшого продовження. 
Також судом було повністю проігноровано подані третьою особою копія додатку до акту від 09.07.2010р., складений земельною комісією Стрептівської сільської ради 09.07.2020 року, з якого слідує, що станом на 09.07.2010 року, за господарством ОСОБА_2 , було закріплено лише одна земельна ділянка орієнтовною площею 0, 25 га. У відповідності до принципу офіційного з`ясування усіх обставин справи суд зобов`язаний був принаймні дослідити вказані докази та мотивувати чому він бере чи не бере їх до уваги при винесенні рішення.
Апелянт вважає, що судом не надано жодної оцінки тому факту, що ні в матеріалах справи, ні в розробленій технічній документації на земельну ділянку позивача, немає підтвердження про те, що вказана земельна ділянка є сформованою, їй присвоєно кадастровий номер, та відомості про це належним чином внесені до ДЗК.
З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити постанову про відмову у задоволенні позову.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник апелянта апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених у скарзі, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Представник позивача проти апеляційної скарги заперечив, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідач в судове засідання не прибув, хоча був повідомлений про дату судового засідання на офіційну електронну адресу.
Частинами другою та третьою статті 129 КАС України визначено, що учасник судового процесу повинен за допомогою електронної пошти (факсу, телефону) негайно підтвердити суду про отримання тексту повістки. Текст такого підтвердження роздруковується, а телефонне підтвердження записується відповідним працівником апарату суду, приєднується секретарем судового засідання до справи і вважається належним повідомленням учасника судового процесу про дату, час і місце судового розгляду. В такому випадку повістка вважається врученою учаснику судового процесу з моменту надходження до суду підтвердження про отримання тексту повістки. 
Якщо протягом дня, наступного за днем надсилання тексту повістки, підтвердження від учасника судового процесу не надійшло, секретар судового засідання складає про це довідку, що приєднується до справи і підтверджує належне повідомлення учасника судового процесу про дату, час і місце судового розгляду. В такому випадку повістка вважається врученою з моменту складання секретарем судового засідання відповідної довідки.
Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що позивач є власником житлового будинку, сараю, гаражу, споруди, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_1 від 18.06.2010 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 від 20.08.2010.
26.07.2010 Стрептівська сільська рада рішенням №5 надала ОСОБА_2 дозвіл на виготовлення технічної документації щодо передання у приватну власність земельних ділянок по АДРЕСА_1 .
Після виготовлення технічної документації позивач звернулась з заявою про надання дозволу на приватизацію відповідних земельних ділянок.
Стрептівська сільська рада своїм рішенням від 25.11.2010 № 11 «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_2 про надання дозволу на приватизацію земельної ділянки» відмовила у наданні відповідного дозволу, обґрунтовуючи це тим, що між позивачем та ОСОБА_1 виник спір щодо межі земельної ділянки.
Не погоджуючись із вказаною відмову позивач звернулась до суду з позовом до Стрептівської сільської ради Кам`янка- Бузького району Львівської області, у якому просила визнати протиправною бездіяльність Стрептівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області щодо розгляду її заяви про приватизацію земельної ділянки по АДРЕСА_1 та самочинне будівництво споруд на межі земельної ділянки Позивача та ОСОБА_1 ; зобов`язати Стрептівську сільську раду Кам`янка-Бузького району Львівської області розглянути по суті її заяви про приватизацію земельної ділянки та самочинне будівництво будівель здійснене ОСОБА_1 ; зобов`язати Стрептівську сільську раду безоплатно передати їй земельну ділянку площею 0,34 га, з яких: 0,25 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1 та 0,09 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 ; зобов`язати Стрептівську сільську раду подати позов до ОСОБА_1 з вимогою провести відповідну перебудову самочинно збудованих нею сараю, дровітні, льоху, відповідно до проектної документації.
Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 27.01.2020 у справі № 2-а-305/11 позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Стрептівської сільської ради щодо розгляду заяви ОСОБА_2 про приватизацію земельної ділянки по АДРЕСА_1 та самочинне будівництво споруд на межі земельної ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Зобов`язано Стрептівську сільську раду розглянути по суті заяви ОСОБА_2 про приватизацію земельної ділянки та самочинне будівництво будівель здійснене ОСОБА_1 . Зобов`язано Стрептівську сільську раду безоплатно передати ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,34 га, з яких: 0,25 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1 та 0,09 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 . У решті позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.09.2020 у справі №2-а- 305/11 рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 27.01.2020 скасовано, позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано протиправними дії Стрептівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області щодо розгляду заяви ОСОБА_2 про приватизацію земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Визнано протиправним та скасовано рішення Стрептівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області від 25.11.2010 №11 «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_2 про надання дозволу на приватизацію земельної ділянки». Зобов`язано Стрептівську сільську раду Кам`янка-Бузького району Львівської області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про приватизацію земельної ділянки по АДРЕСА_1 та за результатами розгляду вказаної заяви прийняти відповідне рішення з врахуванням висновків, викладених у мотивувальній частині постанови суду. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.
Крім цього, вищевказаним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання частково недійсним рішення Стрептівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області від 26.07.2010 № 5 відмовлено.
Після проведення адміністративно-територіальної реформи, Стрептівська сільська рада відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 27.05.2020 №624-р «Про затвердження перспективного плану формування територій громад Львівської області» була включена до Кам`янка-Бузької міської ради.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.09.2020 у справі №2-а-305/11 встановлені наступні обставини справи, які є преюдиційні та не підлягають доказуванню у даній справі, зокрема, судом встановлені наступні обставини та надано такі висновки:
«Згідно з витягом з рішення Стрептівської сільської ради від 26.07.2010 №5 ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення технічної документації по передачі у приватну власність земельної ділянки, загальною площею 0,3400га, яка знаходиться у її користуванні, а саме: 0,25га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1  та 0,09 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 .
Відповідно до витягу з рішення Стрептівської сільської ради від 07.07.2011 року №8 ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення технічної документації по передачі у приватну власність земельної ділянки, загальною площею 0,3400га, яка знаходиться у її користуванні, а саме: 0,25га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1 та 0,09 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 .
На момент розгляду справи вказані земельні ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не приватизовані.
Крім того, згідно з копією акта передачі-приймання межових знаків на зберігання замовнику від 26.10.2010 земельна ділянка площею 0,2500га за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд закріплена межовими знаками суміжними землекористувачами (землевласниками) претензій до існуючих меж не заявлено.
Відповідно до акта, складеного 25.11.2011 комісією у складі: голови комісії - Катрун М. В., членів земельної комісії - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , депутата сільської ради Сав`як Л.І., гр. ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , комісією встановлено, що згідно із записів по господарських і шнурових книг з 1968року площа земельних ділянок не змінювалась.
У довідці №18, виданої Стрептівською сільською радою Кам`янка-Бузького району Львівської області від 11.01.2012 позивачу, зазначено, що згідно із записами по господарських книгах розмір її земельної ділянки з 1968 по 1983 рр. становить 0,34 га.
У жовтні 2010 року після виготовлення технічної документації ОСОБА_2 звернулася до Стрептівської сільської ради із заявою про приватизацію земельної ділянки по АДРЕСА_1 , наданої їй в користування.
Згідно з випискою з рішення Стрептівської сільської ради від 25.11.2010 №11 позивачу відмовлено в приватизації земельної ділянки до вирішення спірного питання за межові знаки в суді.
ОСОБА_1 звернулася в суд з цивільним позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Стрептівська сільська рада, в якому просила зобов`язати відповідача знести огорожу, збудовану на її земельній ділянці, повернути 0,04 га самовільно захопленої земельної ділянки та привести межу між будинковолодіннями у попередній стан, усунувши таким чином перешкоду у користуванні земельною ділянкою.
Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 16.05.2017 у справі №2-1970/11 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення (демонтажу) самовільно побудованого (встановленого) паркану між будинковолодіннями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2 .
Постановою Апеляційного суду Львівської області від 20.03.2018 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області віл 16.05.2017 у справі №2-1970/11 скасовано в частині задоволення позову та зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення (демонтажу) самовільно побудованого (встановленого) паркану між будинковолодіннями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у позов: ОСОБА_1 . В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Вказаними судовими рішеннями, яке залишено Верховним Судом без змін, встановлено, що відповідно до акту, складеного 09.07.2010 комісією у складі: сільського голови Ренчки Є.М., землевпорядника сільської ради Катрун М. В., голови земельної комісії сільської ради ОСОБА_4 слідує, що будівля ОСОБА_1 не відповідає будівельному паспорту. Згідно з записом в негосподарській книзі за ОСОБА_2 закріплена земельна ділянка біля житлового будинку, площею 0,34 га. Обміри відповідають дійсності. Комісія факту самовільного захоплення ОСОБА_2 частини земельної ділянки ОСОБА_1 підтвердити не може через відсутність відповідної документації. 
Рішенням Стрептівської сільської ради від 26.07.2010 №5 ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення технічної документації по передачі у приватну власність земельної ділянки, загальною площею 0,3400 га, яка знаходиться у її користуванні, а саме: 0,25 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1 0,09 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 .
У жовтні 2010 року ОСОБА_2 звернулася до Стрептівської сільської ради із заявою про приватизацію земельної ділянки по АДРЕСА_1 , наданої їй в користування після виготовлення відповідної технічної документації.
Згідно з рішенням Стрептівської сільської ради від 25.11.2010 №11 «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_2 про надання дозволу на приватизацію земельної ділянки», розглянувши заяву ОСОБА_2 про надання дозволу на приватизацію земельної ділянки по АДРЕСА_1 Львівської обалсті без згоди суміжного землекористувача ОСОБА_1 , врахувавши те, що між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 виникло спірне питання за межові знаки, Стрептівська сільська рада вирішила відмовити ОСОБА_2 у приватизації земельної ділянки до вирішення спірного питання в суді.
Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 16.05.2017 та постановою Апеляційного суду Львівської області від 20.03.2018 у цивільній справі №2- 1970/11 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_8 про зобов`язання ОСОБА_2 знести огорожу, збудовану на її земельній ділянці, повернути 0,04 га самовільно захопленої земельної ділянки та привести межу між будинковолодіннями у попередній стан, усунувши таким чином перешкоду у користуванні земельною ділянкою.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.05.2020 постанову Апеляційного суду Львівської області від 20.03.2018 у справі №2-1970/11 залишено без змін.
З системного аналізу правових норм, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів дійшла висновку, що cт. 118 ЗК України у повній мірі визначає порядок дій як особи, яка звертається з відповідною заявою про приватизацію земельної ділянки, так і органу місцевого самоврядування, який на підставі розгляду такої заяви зобов`язаний прийняти відповідне рішення.
Разом з тим, як вбачається зі змісту рішення Стрептівської сільської ради від 25.11.2010 №11, ОСОБА_2 відмовлено в приватизації земельної ділянки до вирішення спірного питання за межові знаки в суді.
Однак ст.118 ЗК України, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, не передбачала підстави для відмови у прийнятті рішення органу місцевого самоврядування щодо приватизації земельної ділянки як наявність невирішеного судом спору про межі земельної ділянки.
При цьому, колегія суддів звернула увагу, що зверненню ОСОБА_2 з заявою про приватизацію земельної ділянки передувало прийняття Стрептівською сільською радою рішення від 26.07.2010 №5, яким ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення технічної документації по передачі у приватну власність земельної ділянки, загальною площею 0,3400 га, і на підставі цього рішення нею було виготовлено відповідну технічну документацію щодо вказаної земельної ділянки.
Таким чином, Стрептівська сільська рада, приймаючи рішення від 25.11.2010 №11, яким позивачу відмовлено в приватизації земельної ділянки, вийшла за межі повноважень, визначених cт. 118 ЗК України.
Враховуючи встановлені обставини справи, а також правові норми у спірних правовідносинах, колегія суддів дійшла висновків, що дії Стрептівської сільської ради щодо розгляду заяви ОСОБА_2 про приватизацію земельної ділянки є протиправними.
Крім того, колегія суддів дійшла висновку, що ефективним способом захисту порушеного права позивача у спірних правовідносинах разом з визнанням протиправними дій органу місцевого самоврядування, враховуючи положення ч.2 cт. 9 КАС України, має бути скасування рішення від 25.11.2010 №11, яким позиваку відмовлено в приватизації земельної ділянки, оскільки таке рішення, як встановлено в ході судового розгляду справи, призвело до порушення права позивача , на отримання у власність земельної ділянки, якою вона користується.
Покликання ОСОБА_9 в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 не може бути передано у власність земельну ділянку площею 0,34 га, оскільки вказана ділянка з такою площею біля будинковолодіння ОСОБА_2 відсутня, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вказані обставини належним чином не підтверджені, а також спростовуються наявною в матеріалах справи технічною документацією, що була виготовлена ОСОБА_2 , на підставі рішення Стрептівської сільської ради від 26.07.2010 №5, а також актом, який складений відповідною комісією Стрептівської сільської ради 09.07.2010.
Також безпідставними є доводи апеляційної скарги в частині того, що до складу земельної ділянки площею 0,34 га по АДРЕСА_1 , на яку ОСОБА_2 рішенням Стрептівської сільської ради від 26.07.2010 №5 надано дозвіл на розроблення технічної документації, входить земельна ділянка площею 0,10 га в урочищі «Фелісківка», оскільки такі доводи суперечать фактичним обставинам справи, які встановлені як в ході розгляду цієї справи, так і в цивільній справі №2-1970/11.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним п. 1.1 рішення Стрептівської сільської ради №5 від 26.07.2010 про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,34 га в с.Стрептів Кам`янка-Бузького району Львівської області, з них: 0,25 га для обслуговування житлового будинку і господарських споруд по АДРЕСА_1 та зобов`язання Стрептівської сільської ради утриматись від передачі у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_1 , без погодження нею межі, то колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до витягу з рішення Стрептівської сільської ради від 26.07.2010 №5 ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення технічної документації по передачі у приватну власність земельної ділянки, загальною площею 0,3400 га, яка знаходиться у її користуванні, а саме: 0,25 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1 та 0,09 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 .
Постановою Апеляційного суду Львівської області від 20.03.2018 у справі №2- 1970/11, яка набрала законної сили, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання знести огорожу, збудовану на її земельній ділянці, повернути 0,04га самовільно захопленої земельної ділянки та привести межу між будинковолодіннями у попередній стан, усунувши таким чином перешкоду у користуванні земельною ділянкою.
Згідно з актом, який складений 09.07.2010 комісією у складі: сільського голови Ренчки С.М., землевпорядника сільської ради Катрун М.В., голови земельної комісії сільської ради ОСОБА_4 , будівля ОСОБА_1 не відповідає будівельному паспорту. Згідно з записом в негосподарській книзі за ОСОБА_2 закріплена земельна ділянка біля житлового будинку, площею 0,34 га. Обміри відповідають дійсності. Комісія факту самовільного захоплення ОСОБА_2 частини земельної ділянки ОСОБА_1 підтвердити не може через відсутність відповідної документації.
Також судовими рішеннями у справі №2-1970/11 встановлено, що факт порушення права ОСОБА_1 на користування належною їй земельною ділянкою є недоведеним, оскільки не підтверджений належними та допустимими доказами.
Враховуючи вищевказані обставини справи, колегія суддів дійшла висновків, що рішення Стрептівської сільської ради №5 від 26.07.2010 про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,34 га в с. Стрептів Кам янка-Бузького району Львівської області є правомірним, оскільки приймаючи таке рішення Стрептівська сільська рада діяла відповідно до вимог ч.б, 7 ст. 118 ЗК України, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним п.1.1 рішення Стрептівської сільської ради №5 від 26.07.2010 та зобов`язання Стрептівської сільської ради утриматись від передачі у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_1 , без погодження нею межі, є безпідставними та задоволенню не підлягають».
Водночас, на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.09.2020 р у справі № 2-а-305/11, позивач звернулась до Кам`янка-Бузької міської ради 08.12.2020 із заявою про надання у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 без згоди суміжного землекористувача.
25.01.2021 за вх. № 497 позивач подала заяву, в якій просила погодити технічну документацію землеустрою, щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 , без згоди суміжного землекористувача ОСОБА_10 .
Розглянувши заяву ОСОБА_2 , Кам`янка-Бузька міська Львівської області рада прийняла рішення «Про погодження технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки на місцевості по АДРЕСА_1 без згоди суміжного землекористувача» від 25.03.2021 № 15, яким рекомендувала ОСОБА_2 у судовому порядку вирішувати питання щодо погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 без згоди суміжного землекористувача гр. ОСОБА_1 .
Позивач вважає, що оскаржуваним рішенням порушено її права, тому звернулася з даним позовом до суду.
Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що ненадання згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача не може бути перепоною для розгляду місцевою радою питання про передавачу земельної ділянки у воластість.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції та їх вірними з огляду на наступне.
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
До виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Зазначені питання вирішуються на пленарних засіданнях ради ( п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування»).
Пунктом «б» ч.1 ст.12 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) встановлено, що передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу належить до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст.
Відповідно до положень ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Згідно з ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.
Згідно з ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.
Відповідно до ст.118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Згідно із ч.1 ст.122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Статтею 79-1 ЗК України встановлено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності.
У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру.
Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Аналіз наведених норм права, якими врегульовано процедуру безоплатного отримання земельних ділянок, вказує на те, що всі дії відповідних суб`єктів земельно-правової процедури є взаємопов`язаними, послідовними і спрямовані на досягнення результату у вигляді отримання земельної ділянки у власність.
Технічна документація щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - це один з видів землевпорядної документації, отримання дозволу на виготовлення якої є етап процедури відведення безоплатно у приватну власність громадян земельних ділянок.
У земельному законодавстві поняття «проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок» та «технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)» не є тотожними, однаковими за своїм змістом та відповідно за процедурою виконання цієї документації. Законодавець відносить проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) до різних за своєю суттю документів із землеустрою.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про землеустрій» від 22.05.2003 № 858-IV, в редакції чинній на час винесення оскаржуваного рішення (далі - Закон №858-IV) технічна документація із землеустрою - сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування.
Статтею 25 Закону №858-IV встановлено, що документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації. Одним із видів документації із землеустрою є технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Відповідно до положень ст.55 Закону №858-IV у разі якщо на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) передбачається здійснити передачу земельних ділянок комунальної власності у власність чи користування, така технічна документація розробляється на підставі дозволу, наданого органом місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених ст. 122 Земельного кодексу України (у випадках, передбачених законом).
Згідно з ст.21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 07.07.2011 № 3613-VI відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 Земельного кодексу України та у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками.
Пунктом 2 розділу 7 Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або їхніх спадкоємців чи особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом.
Отже, право отримати згоду на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі має лише її користувач.
Відповідно до ст.144 Конституції України, з якою узгоджуються положення ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування», органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.
Відповідно до ч.1 ст.12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; організація землеустрою; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства.
Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.
Згідно ч.ч.1, 2 ст.158 ЗК України, земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.
Відповідно до частини 14 статті 186 ЗК України технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) погодженню не підлягає і затверджується: Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у разі якщо земельна ділянка перебуває у державній або комунальній власності; власником земельної ділянки, у разі якщо земельна ділянка перебуває у приватній власності.
Згідно частини 15 цієї статті оригінал відповідної документації із землеустрою подається розробником для погодження територіальному органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, а іншим органам виконавчої влади, органам місцевого самоврядування та іншим суб`єктам, які здійснюють погодження документації із землеустрою, - копії такої завіреної розробником документації.
Підставою для відмови у погодженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації (ч.17 ст. 186 ЗК України).
Статтею 55 Закону України «Про землеустрій» встановлено що встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка.
У разі, якщо межі земельних ділянок в натурі (на місцевості) збігаються з природними та штучними лінійними спорудами і рубежами (річками, струмками, каналами, лісосмугами, шляхами, шляховими спорудами, парканами, огорожами, фасадами будівель та іншими лінійними спорудами і рубежами тощо), межові знаки можуть не встановлюватися.
Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.
Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям.
У разі якщо на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) передбачається здійснити передачу земельних ділянок державної чи комунальної власності у власність чи користування, така технічна документація розробляється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України (у випадках, передбачених законом).
Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає: а) завдання на складання технічної документації із землеустрою; б) пояснювальну записку; в) рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою (у випадках, передбачених законом); г) згоду власника земельної ділянки, а для земель державної та комунальної власності - органу, уповноваженого здійснювати розпорядження земельною ділянкою, на відновлення меж земельної ділянки користувачем; ґ) довідку, що містить узагальнену інформацію про землі (території); д) копію документа, що посвідчує фізичну особу, або копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців; е) копію документа, що посвідчує право на земельну ділянку (у разі проведення робіт щодо відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); є) копію правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці (за умови якщо права власності на такі об`єкти зареєстровані); ж) матеріали польових топографо-геодезичних робіт; з) план меж земельної ділянки, складений за результатами зйомки, на якому відображаються зовнішні межі земельної ділянки із зазначенням власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, усі поворотні точки меж земельної ділянки, лінійні проміри між точками на межах земельної ділянки, межі вкраплених земельних ділянок із зазначенням їх власників (користувачів); и) кадастровий план земельної ділянки; і) перелік обмежень у використанні земельної ділянки; ї) у разі необхідності документ, що підтверджує повноваження особи діяти від імені власника (користувача) земельної ділянки при встановленні (відновленні) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); й) акт приймання-передачі межових знаків на зберігання, що включається до документації із землеустрою після виконання робіт із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.
Отже, необхідною умовою для відновлення або встановлення меж земельної ділянки в натурі є погодження таких меж із суміжними власниками і таке погодження  меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. 
Відповідно до ст. 198 ЗК України,  погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами  є лише складовою кадастрових зйомок. 
Суд першої інстанції вірно вказав, що  наведене не означає, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж - слід вважати, що погодження меж не відбулося. 
Погодження полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови (якщо вони озвучені). Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки - правового значення вони не мають.
Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. Не надання позивачем своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача не може бути перепоною для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації.
Аналогічна правова позиція при оцінці погодження меж земельних ділянок між суміжними землекористувачами викладена в постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 581/1039/15-ц.
Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що рішенням Кам`янка-Бузької міської ради Львівської області VIII сесії VIII скликання від 25.03.2021 №15, за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 про погодження технічної документації щодо відновлення меж земельної ділянки на місцевості по АДРЕСА_1 без згоди суміжного землекористувача - гр. ОСОБА_1 , прийняла рішення, яким рекомендувала гр. ОСОБА_11 в судовому порядку вирішувати питання щодо погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 без згоди суміжного землекористувача гр. ОСОБА_1 .
Питання щодо наданні у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1 вказаним рішенням не вирішено.
Статтею 118 Земельного кодексу України встановлено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.
Частиною шостою статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. (......) органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, відповідно до наданих йому повноважень вправі самостійно врегулювати погодження меж земельної ділянки із суміжними землекористувачами, утворивши відповідну комісію, тому відповідача слід зобов`язати повторно розглянути питання затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі по АДРЕСА_1 .
Крім того, відсутність погодження меж із сусіднім землекористувачем не позбавляє права позивача реалізувати право приватизації земельної ділянки.
Тобто питання щодо передачі у власність земельної ділянки, повинне бути розглянуте лише після прийняття рішення щодо погодження меж земельної ділянки із суміжними землекористувачами.
Також вірними є висновки суду першої інстанції щодо захисту порушеного права позивача. 
Відповідно до ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
У цій справі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що для належного захисту порушеного права позивача, позов слід задоволити частково, а саме визнати протиправним та скасувати рішення Кам`янка-Бузької міської ради від 25 березня 2021 року №15 «Про погодження технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки на місцевості по АДРЕСА_1 без згоди суміжного землекористувача та зобов`язати Кам`янка-Бузьку міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_2 щодо затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі по АДРЕСА_1 з врахуванням оцінки, наданої у рішенні суду.
Щодо доводів апелянта про те, що судом першої інстанції не перевірено доказів, щодо часу та повноти виготовлення самої технічної документації на земельну ділянку, зокрема в частині формування земельної ділянки та внесення відомостей про це до ДЗК, не взято до уваги, що згідно з актом складеним земельною комісією Стрептівської сільської ради від 25.11.2011р., межовий спір практично було врегульовано, але позивачка відмовилася підписувати вказаний акт, проігноровано подані третьою особою копія додатку до акту від 09.07.2010р., складений земельною комісією Стрептівської сільської ради 09.07.2020 року, з якого слідує, що станом на 09.07.2010 року, за господарством ОСОБА_2 , було закріплено лише одна земельна ділянка орієнтовною площею 0, 25 га., то  апеляційний суд вважає їх безпідставними з огляду на наступне.
Предметом спору у даній справі є правомірність прийнятого відповідачем рішення від 25.03.2021 №15 «Про погодження технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки на місцевості по АДРЕСА_1 без згоди суміжного землекористувач» відповідно до ст.19 Конституції України, п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст.118 ЗК України, яким чітко визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, розгляду заяв громадян та підстав для відмови у прийнятті відповідних рішень.
Наведені апелянтом доводи, на думку апеляційного суду, зводяться до  наявності численних не вирішених цивільних спорів між третьою особою та позивачем та відповідно  правомірності рішення відповідача, як суб`єкта владних повноважень, стосуватись не можуть, який зобов`язаний діяти  відповідно до наведених вище норм чинного законодавства.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Перевіривши правомірність прийнятого відповідачем рішення згідно до вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що таке вказаним вище критеріям не відповідає, тому є протиправним та підлягає скасуванню,  а також відповідача слід зобов`язати  повторно розглянути заяву позивача щодо затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі по АДРЕСА_1 із врахуванням оцінки, наданої у рішенні суду.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та  зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2021 року у справі №380/6800/21 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	Р. Б. Хобор 	
Повне судове рішення складено 09.03.2022