КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                          
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
31 січня 2022 року                                                                                       м. Київ
                                                               
Справа № 759/16137/21
Апеляційне провадження №22-ц/824/1613/2022
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:             судді-доповідача:                 Соколової В.В.
суддів:                                   Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.
за участю секретаря             Федорчук Я.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва постановлену під головуванням судді Бабич Н.Д. 26 жовтня 2021 року у м. Києві, дата складення повного тексту ухвали не зазначена, за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, 
 
В С Т А Н О В И В
 
  Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2021 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - відмовлено.   Ухвала суду мотивована тим, що заходи забезпечення позову, які просив застосувати позивач неспівмірні заявленим позовним вимогам.
 
Не погодився із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 , його представником подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про порушення норм процесуального права  та неналежне обґрунтування підстав відхилених доводів, які були зазначені в заяві. Вказує, що суд першої інстанції обмежився лише цитуванням норм законодавства та правових позицій Верховного Суду.
Зазначає, що відповідач вчиняв дії щодо затягування судового процесу, що дає підстави вважати що у справі мають бути вжити заходи забезпечення позову.
Вказує, що 21 листопада 2021 року закінчився п`ятирічний строк обтяження предмету застави, згідно договору  застави транспортного засобу від 21 листопада 2016 року. Після спливу вказаного строку відповідач може безперешкодно продати заставний транспортний засіб.
Звертає увагу, що вартість вказаних транспортних засобів становить 16000 доларів, що еквівалентно 421760,00 грн. Враховуючи ціну позову, яка становить 326396, 16 грн, судові витрати, які здійснені та будуть здійснені, витрати під час виконавчого провадження, доцільно накласти арешт на вказані транспортні засоби з метою недопущення їх відчуження будь-яким способом, оскільки невжиття таких заходів може ускладнити чи взагалі унеможливити ефективний захист прав позивача та виконання рішення в подальшому.
 
Враховуючи вищевикладене, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та задовольнити заяву про забезпечення позову.
 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що не має намірів щодо відчуження або приховання свого майна від будь яких дій.
Стосовно закінчення п`ятирічного строку обтяження предмету застави зазначає, що жодних заяв про припинення обтяження він не подавав та вважає таке твердження припущенням. Вважає ухвалу суду першої інстанції вмотивованою та обґрунтованою та прийнятою відповідно до норм діючого законодавства України,  а апеляційну скаргу вражає необґрунтованою та такою що не підлягає задоволенню.
 
Сторони в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, тому керуючись положеннями ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у їх відсутність.
В порядку ч.ч.4,5 ст. 268 ЦПК України у  разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. 
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
 
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Судом встановлено, що в липні 2021 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вказаним вище позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь 326396,16 грн та судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що між позивачем та відповідачем 11 листопада 2016 року був укладений договір позики, проте відповідач свої зобов`язання за ним належним чином не виконує.
В жовтні 2021 року позивачем до суду було подано заяву про забезпечення позову, в якій позивач просив накласти арешт на майно, яке належить відповідачу на праві приватної власності, а саме: 
-  транспортний засіб марки «GEON», модель «DAYTONA», 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 
-  транспортний засіб марки «HYNDAI», модель «SONATA», 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 
-  транспортний засіб марки «MERSEDES-BENZ», модель  «S», 1998 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 .
Заява мотивована тим, що на даний час існує достатньо обґрунтоване припущення, що відповідач може здійснити продаж свого майна, так як закінчується дія застави згідно з договором про заклад транспортного засобу  від 21 листопада 2016 року,  а тому накладення арешту на нерухоме майно є реальним способом забезпечення виконання судового рішення і захисту прав та інтересів позивача у даній справі. Заходи забезпечення позову про застосування, яких просить позивач в повній мірі відповідають вимогам співмірності.
Право власності відповідача на вказані транспортні засоби підтверджується фотокопіями свідоцтв про їх реєстрацію, без зазначення дати здійснення цих фото. На підтвердження співмірності та вартості транспортних засобів позивачем суду були надані  роздруківки оголошень з пропозиціями продажу аналогічних транспортних засобів.
За даними Єдиного державного реєстру судових рішень справа розглянута судом першої інстанції та 09 грудня 2021 року ухвалено рішення про задоволення заявлених позовних вимог частково.
  
Згідно ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених цим Кодексом заходів забезпечення позову. 
Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. 
Згідно п.1 ч.1 ст. 150 ЦПК України позов може забезпечуватися накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1-3 ст. 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову. Суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення, якщо: 1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або 2) суду надано докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.
Згідно з роз`ясненнями викладеними в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді  заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.   
При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.
Аналогічні висновки містяться у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року (справа № 753/22860/17). Крім цього Велика Палата Верховного Суду  вказала на наступне.
За змістом наведених вище приписів умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.
Позов забезпечується, зокрема, шляхом накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 150 ЦПК України). Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України). Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 12 лютого 2020 року (справа № 381/4019/18) вказала на те, що під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
У Постанові від 18 березня 2021 року у справі № 369/205/20 Верховний Суд вказав, що суд апеляційної інстанції, встановивши, що заявлено вимогу про стягнення заборгованості за договором позики, та враховуючи доводи позивача про те, що до моменту набрання законної сили рішенням суду у даній справі існує загроза відчуження майна відповідачами, що створює реальну загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, дійшов правильного висновку про наявність підстав для забезпечення позову у справі шляхом накладення арешту на вказане нерухоме майно, оскільки такий вид забезпечення позову у найбільший мірі спрямований на забезпечення предмету спору та співмірний із заявленими позивачем вимогами, і не порушує прав ОСОБА_3 , оскільки останній не позбавлений права володіти й користуватися нерухомим майном.
Аналогічні висновки містяться у Постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року (справа № 372/948/20), від 25 листопада 2021 року (справа № 754/14103/14), від 02 листопада 2020 року (справа № 755/15414/15). 
 
З наведених обставин справи вбачається, що предметом спору у даній справі є грошове зобов`язання, що виникло на підставі договору позики. Позивачем заявлено вимогу про стягнення суми у розмірі 326396, 16 грн, позовна заява містить відповідне обґрунтування заявлених позовних вимог, на підтвердження яких надано відповідні докази. 
Однак, в заяві про забезпечення позову позивачем не наведено обставин, які б давали підстави вважати, що рішення суду, у випадку задоволення позовних вимог, може бути не виконане з боку відповідача.
З матеріалів справи вбачається, що  між сторонами 21 листопада 2016 року був укладений договір закладу транспортного засобу, за яким предметом закладу становить транспортний засіб марки «MERSEDES-BENZ», модель  «S», 1998 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 , вартість якого визначена сторонами у розмірі 385112 грн. Також сторонами визначено, що предмет закладу передається у володіння заставодержателя, тобто  позивача у справі. Таким чином, сторони на договірній основі визначили заходи забезпечення виконання зобов`язання в обсязі достатньому для погашення заявленої позивачем до стягнення заборгованості.   
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.
Доводи, наведені в апеляційній скарзі, дублюють доводи викладені в заяві про забезпечення позову, та фактично зводяться до незгоди заявника з висновками суду першої інстанції, однак не спростовують і не впливають на їх правильність. З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, і підстави для її скасування відсутні.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
 
П О С Т А Н О В И В
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.
 
Суддя-доповідач:                                                                             В.В. Соколова
 
Судді:                                                                                                 А.М. Андрієнко
 
                                                                                                            Н.В. Поліщук