Номер провадження: 22-ц/813/352/22 
Номер справи місцевого суду: 947/9817/20
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді: Цюри Т.В., 
суддів Гірняк Л.А., Комлевої О.С.,
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу   Військової частини НОМЕР_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 2021 року про залишення позовної заяви без розгляду по цивільній справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги,-
ВСТАНОВИВ:
27 квітня 2020 командир військової частини НОМЕР_2 , підполковник ОСОБА_2 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги. У поданому позові просив суд стягнути з ОСОБА_1  на користь військової частини  НОМЕР_1  заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг у сумі 35414,67 грн, а також витрати по сплаті судового збору у сумі 2102 грн (т.1, а.с.1-5).
14 вересня 2020 року Київським районним судом міста Одеси ухвалено яким позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на заочне рішення користь Військової частини НОМЕР_1 заборгованість за надані житлово-комунальні послуги за період з 01 грудня 2015 року по 19 березня 2020 року у розмірі 35414 гривень 67 копійок, а також стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 2102 гривні (т.1, а.с.61-63)
19 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду міста Одеси з заявою про перегляд заочного рішення Київського районного суду міста Одеси від 14 вересня 2020 року по цивільній справі №947/9817/20 (т.1, а.с.68-72).
Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 23.12.2020 року заяву  ОСОБА_1 задоволено, заочне рішення Київського районного суду міста Одеси від 14 вересня 2020 року- скасовано, розгляд справи призначено в судовому засіданні з викликом сторін .
25 травня 2021 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси позовну заяву Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги залишено без розгляду (т.1, а.с.219-223).
Не погоджуючись із вищевказаною ухвалою суду, командир військової частини НОМЕР_1 підполковник – ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 25 травня 2021 року по справі №947/9817/20 та повернути справу на розгляд до суду першої інстанції.
23 вересня 2021 року ухвалою Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу було залишено без руху у зв`язку з несплатою судового збору (т.2, а.с.82-83).
08 грудня 2021 року ухвалою Одеського апеляційного суду відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду (т.2, а.с.104-106).
24 листопада 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_1 . У поданому відзиві ОСОБА_4 наголошує на тому, що Військова частина НОМЕР_1 , як позивач по справі, зловживає своїми процесуальними правами та нехтує обов`язками. Відповідач не погоджується із доводами апеляційної скарги стосовно того, що до позивача не надходили судові повістки по справі, адже, як зазначає відповідач, представником позивача подавалися клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з різними причинами, що, як вважає відповідач, вказує на те, що позивач був повідомлений про дату та час судового засідання.
10 січня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшла відповідь на відзив від Військової частини НОМЕР_1 . У поданій відповіді апелянт наголошує на тому, що у Військової частини НОМЕР_1 були законні підстави для нарахування оплати за спожиті комунальні послуги на всіх членів сім`ї. Крім того, апелянт пояснює, що неявка представника позивача у судове засідання мотивована тим, що юрисконсульта було залучено до участі проведення навчань згідно Плану бойової підготовки.
В судове засідання, призначене на 20 січня 2022 року з`явилися представник позивача – Галімон Н.А., представник відповідача – Сабліна Ю.С., відповідач – ОСОБА_1 .
Під час судового засідання представником ОСОБА_1 – ОСОБА_5 подано клопотання про відшкодування судових витрат у справі. Відповідач просить суд стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на його користь судові витрати на правову допомогу в розмірі 4500 грн.
Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
За змістом ч.ч. 1, 4  ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржувана ухвала суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.
Так, суд першої інстанції, залишаючи позовну заяву без розгляду, виходив з того, що представник позивача, будучи належним чином повідомлений, двічі поспіль не зявився до судового засідання, які були призначені відповідно на 04.03.2021 року, 12.04.2021 року, 25.05.2021 року. 
Апеляційний суд погоджується з таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та обставинам справи, з огляду на наступне.
Так, відповідно матеріалів справи 04.03.2021 року в судове засідання представник позивача не зявився, будучи належним чином повідомлений, без повідомлення причин.В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає, що перебувала в цей день на навчаннях, однак підтвердження цьому надати не може, що нею було зазначено, також, в судовому засіданні апеляційної інстанції.
12.04.2021 року в судове засідання представник позивача не зявився, будучи належним чином повідомлений, надала заяву про відкладення розгляду справи через її хворобу, при цьому, заява була надана представником особисто в канцелярію суду в цей же день без будь-яких доказів. Апеляційний суд звертає увагу на те, що представником позивача при поданні заяви про відкладення розгляду справи, зазначено, що докази перебування представника на лікарняному будуть надані суду після виходу з лікарняного, проте матеріали справи вказаних доказів не містять. При цьому, до апеляційної скарги було надано копію лікарняного, з якого вбачається, що представник позивача перебувала на лікарняному з 17.03.2021 року по 30.03.2021 року.
25.05.2021 року в судове засідання представник позивача не зявився, будучи належним чином повідомлений, без повідомлення причин. В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає про проведення навчань в цей день, однак ні до суду першої інстанції ні до суду апеляційної інстанції жодних доказів цьому не надано.
Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частинами 1-3 статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У випадку невиконання учасником справи його обов`язків суд застосовує до такого учасника справи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом.
Згідно ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватись процесуальними правами; зловживання правами не допускається.
Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України", суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
Тобто, позивач має сприяти розгляду справи, оскільки він є найбільш зацікавленим в її розгляді.
В порушення зазначених норм процесуального права та не зважаючи на прийняті судом заходи для сприяння здійсненню позивачем та його представниками своїх прав, як вбачається з матеріалів справи та з`ясовано судом першої інстанції, позивач та його представник не виконали покладені на них процесуальні обов`язки та поспіль двічі у судові засідання не з`явилися.
Відповідно до п.3  ч.1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання та від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.
Згідно з вимогами ЦПК України суд не повинен з`ясовувати причини повторної неявки належним чином повідомленого позивача в судове засідання і у випадку повторної неявки позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Апеляційний суд також зазначає, що Верховний Суд в постанові від 22.05.2019 року по справі №310/12817/13, також дійшов висновку, що процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду.
Такі положення процесуального закону пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, у відповідності до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами.
Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд повинен залишати позовну заяву без розгляду. Зазначена норма дисциплінує позивача, як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь в судовому засіданні, він може подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи.
Правове значення в даному випадку має лише належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання заяви про розгляд справи за відсутності позивача.
Під час вирішення питання про залишення позову без розгляду у зв`язку з повторною неявкою, судом також враховується, що відповідно до п.3 ч.1 ст.157 ЦПК України, суд залишає позовну заяву без розгляду,у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.
Вирішуючи питання про залишення позову без розгляду, суд враховує складність справи, стадію розгляду, готовність сторони до самостійного захисту своїх інтересів, добросовісність дій позивача, який не з`явився, за наслідком чого вважає за неможливе здійснювати розгляд справи за відсутності позивача, про що також було наголошено стороною відповідача в судовому засіданні.
Апеляційний суд не вбачає в діях суду першої інстанції порушення прав позивача, оскільки прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про залишення без розгляду позовної заяви, адже, як вбачається з матеріалів справи, позивач був належним чином повідомлений про всі дати судових засідань, що підтверджується матеріалами справи , повторно не з`явився в судове засідання та від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.
Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 15 січня 2020 року у справі №145/1330/17.
Стосовно поданого відповідачем клопотання про про відшкодування судових витрат, апеляційний суд вважає необхідним зазначити наступне.
Щодо співмірності витрат на правову допомогу слід ураховувати позицію ВС КАС від 01.09.2020 р. у справі № 640/6209/19, відповідно до якої розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
Виходячи з того, що під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представником відповідача було надано до суду лише один процесуальний документ – відзив на апеляційну скаргу, та зважаючи на незначний час, витрачений адвокатом на єдине судове засідання по справі, тривалістю 31хв, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення клопотання представника ОСОБА_1 -адвоката Сабліної Ю.С. про відшкодування судових витрат.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,–
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 2021 року про залишення позовної заяви без розгляду по цивільній справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги – залишити без змін.
Стягнути з Війської частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 2000 (дві тисячі) грн 00 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 04.02.2022 року.

Головуючий суддя Цюра Т.В.

Судді: Гірняк Л.А.

Комлева О.С.