ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 січня 2022 року

м. Харків

справа № 638/11094/20

провадження № 22-ц/818/94/22

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В. 

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач – ОСОБА_1 ,

відповідач – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи – приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лантьєва Віра Валентинівна, Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лантьєва Віра Валентинівна, Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на квартиру за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2020 року, постановлене під головуванням судді Латки І.П., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 24 грудня 2020 року), - 
в с т а н о в и в:
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лантьєва Віра Валентинівна, Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на квартиру.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, які вжиті ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 серпня 2020 року у справі № 638/11094/20. Скасовано арешт на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .
Додатковим рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 січня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000 грн.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – ОСОБА_4 просить скасувати рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі; стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 2522,40 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000 грн.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що договір дарування квартири від 02 липня 2016 року є недійсним, оскільки був підписаний ОСОБА_2  в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 , при цьому з боку дарувальника договір підписаний ОСОБА_5 , яка діяла по довіреності від самої  ОСОБА_2 . Таким чином обидві сторони оскаржуваного договору представляє сама  ОСОБА_2 . Крім того, метою укладення спірного правочину було позбутися майна, на яке могло бути накладене стягнення у справі про відшкодування шкоди, завданого внаслідок ДТП. Представник ОСОБА_1 – ОСОБА_4 також зазначає, що орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу у позовній заяві зазначався у розмірі 22 000 грн.; у зв`язку із необхідністю подання апеляційної скарги та участі представника позивача у розгляді справи в суді апеляційної інстанції, додатково витрати на професійну правничу допомогу складатимуть орієнтовно 8 000 грн. Питання розподілу судових витрат буде заявлено у відповідності до вимог ст. 134, 141 ЦПК України після постановлення рішення за наслідками розгляду апеляційної скарги.
Представник ОСОБА_2 – адвокат Онисковець Юрій Аврамович надав відзив на апеляційну скаргу, просив залишити апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_4 без задоволення, а рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2020 року – залишити без змін.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для визнання недійсним договору дарування від 02 липня 2016 року, оскільки  вказаний договір є реальним;  ОСОБА_3 прийняв у дар спірну квартиру від ОСОБА_2 , а після укладення цього договору дарувальник не проживає у спірній квартирі. Крім того рішення суду про стягнення з ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1 матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, ухвалено 06 лютого 2017 року, тобто після укладення оспорюваного правочину. Наявність постанови Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року, якою ОСОБА_2 визнана винною у порушенні Правил дорожнього руху та притягнена до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, не може бути доказом фіктивності оспорюваного правочину.
Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що 31 грудня 2015 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Scoda Octavia, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , та автомобіля HONDA CRV, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 .
Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року ОСОБА_2 визнана винною у порушенні Правил дорожнього руху та притягнена до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП шляхом накладення стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. (а.с. 22 т.1).
18 липня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою у розмірі 386 317,42 грн. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено. Рішенням апеляційного суду Харківської області 06 лютого 2017 року заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2016 року скасовано, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 386 317,42 грн, а також витрати на правову допомогу в розмірі 2 500 грн. та 8 382 грн. - судового збору (а.с. 23-28 т.1).
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Семендяєва Олександра Сергійовича від 27 жовтня 2017 року ВП № 55019748 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 638/11639/16-ц, виданого 16 березня 2017 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 386317,42 грн (а.с. 29-30).
При цьому матеріали справи свідчать про те, що 02 липня 2016 року ОСОБА_2 уклала договір дарування, за умовами якого вона, як дарувальник, передала безоплатно у власність своєму малолітньому сину ОСОБА_3 , 2007 року народження, від імені якого діє його мати ОСОБА_2 , квартиру АДРЕСА_2 , яка належить їй на праві власності (а.с.31-32 т.1).
З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 15 листопада 2019 року вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована 02 липня 2016 року, державний реєстратор: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лантьєва Віра Валентинівна, підстава виникнення права власності: договір дарування квартири, серія та номер: 2043, виданий 02 липня 2016 року, видавник: Лантьєва В.В. приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 30284583 від 02 липня 2016 року, власник: ОСОБА_3 , форма власності: приватна, розмір частки: 1/1 (а.с. 35-36 т.1).
Сторонами не заперечується, що ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_3 , 2007 року народження.
Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що після направлення виконавчого листа № 638/11639/16-ц для примусового виконання з`ясувалось, що із власності боржника вибула квартира АДРЕСА_2 . Позивач вважає, що договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 02 липня 2016 року, слід визнати недійсним, оскільки відповідачка була обізнана про те, що в майбутньому з неї будуть стягнуті матеріальна і моральна шкода, оскільки на момент укладення договору дарування її вина у вчиненні ДТП вже була встановлена постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року, а тому укладений нею договір дарування від 02 липня 2016 року є фіктивним, а саме: таким, що укладений з метою ухилення від виконання судового рішення та не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків. У зв`язку з цим, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лантьєвою Вірою Валентинівною у реєстрі за № 2043 від 02 липня 2016 року; скасувавши рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , прийняте 02 липня 2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лантьєвою Вірою Валентинівною, індексний номер 30284583, номер запису про право власності: 15211300, а також визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України.
Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є:
- введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників;
- свідомий намір невиконання зобов`язань договору;
- приховування справжніх намірів учасників правочину.
Матеріали справи свідчать про те, що 28 березня 2016 року постановою Дзержинського районного суду м. Харкова ОСОБА_2 була визнана винною у порушенні Правил дорожнього руху (а.с. 22 т.1).
02 липня 2016 року ОСОБА_2 , в особі представника, уклала договір дарування, за умовами якого вона, як дарувальник, передала безоплатно у власність обдаровуваному - своєму малолітньому сину ОСОБА_3 , 2007 року народження, від імені якого діє його мати ОСОБА_2 , квартиру АДРЕСА_2 , яка належить їй на праві власності (а.с.31-32 т.1).
18 липня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою у розмірі 386 317,42 грн. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено. Рішенням апеляційного суду Харківської області 06 лютого 2017 року заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2016 року скасовано, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 386 317,42 грн, а також витрати на правову допомогу в розмірі 2 500 грн. та 8 382 грн. - судового збору (а.с. 23-28 т.1).
Таким чином оспорюваний договір дарування було укладено   ОСОБА_2 на користь свого малолітнього сина  ОСОБА_3 ,2007 року народження,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , в той час, коли відповідачка знала про заподіяну нею шкоду та правові наслідки вчиненого нею протиправного діяння.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Саме такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.
Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу № 369/11268/16-ц, постанова від 03 липня 2019 року, не вбачала підстав для відступу від цих висновків Верховного Суду України.
Крім того, у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду у подібних правовідносинах дійшла висновку про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
Необхідно враховувати, що позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Аналогічний висновок зазначений в постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2019 року по справі № 642/4737/16-ц, провадження № 61-36403св18 (ЄДРСРУ № 80396084).
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
З матеріалів справи убачається, що після встановлення вини відповідачки у вчиненні ДТП, яке мало місце 31.12.2015 року, ОСОБА_2 здійснила ряд правочинів, спрямованих на відчуження належного їй майна (а.с.31-56 т.1), а саме:
-11 лютого 2016 року ОСОБА_2 переоформила право власності на належний їй автомобіль ACURA MDX р.н. НОМЕР_3 на ОСОБА_6 ;
-17 березня 2016 року за договором іпотеки відповідачка передала в заставу своєму батькові ОСОБА_7 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,0677 га; 
-17 березня 2016 року за договором іпотеки відповідачка передала в заставу своєму батькові ОСОБА_7 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 ;
-17 березня 2016 року за договором іпотеки відповідачка передала в заставу своєму батькові ОСОБА_7 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,1 га;
- 13 травня 2016 року ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, місця для паркування за адресою: АДРЕСА_4 ;
-21 травня 2016 року відповідачка переоформила право власності на транспортний засіб Fiat 500L на ОСОБА_8 ;
-02 липня 2016 року ОСОБА_2 уклала оспорюваний правочин, а саме: за договором дарування подарувала своєму малолітньому сину ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 ;
-02 липня 2016 року ОСОБА_2 за договором дарування подарувала своєму малолітньому сину ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_5 ;
-09 липня 2016 року ОСОБА_2 за договором дарування подарувала своєму малолітньому сину ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_6 .
Матеріали справи свідчать про те, що будучи обізнаною про наявність боргових зобов`язань, відповідачка уклала оспорюваний договір дарування. При цьому вказаний договір укладено між особами, які є близькими родичами.
Згідно з частиною третьої статті 13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору).
При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
Встановивши, що ОСОБА_3 , відчужуючи належне їй на праві власності нерухоме майно своєму малолітньому сину, була обізнана про наявність невиконаних зобов`язань, передбачала можливе стягнення з неї шкоди, завданої внаслідок ДТП, колегія суддів вважає, що боржник усвідомлювала негативні наслідки для себе та мала намір, всупереч інтересам кредитора, уникнути цих наслідків.
Такі дії відповідачки не можна визнати добросовісними у розумінні пункту 6 частини першої та частини третьої статті 3 ЦК України.
При укладенні оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, дії відповідачів вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховування майна від звернення стягнення при виконанні в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_3 , отже правова мета оспорюваного договору дарування є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочинами (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі).
Оспорюваний договір дарування носить ознаки фіктивного правочину, який укладений з метою ухилення від відповідальності перед позивачем за шкоду, завдану внаслідок ДТП.
Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Спірний правочин був укладений без наміру створення правових наслідків, що свідчить про фіктивний перехід права власності на квартиру до малолітнього сина відповідачки з метою приховати це майно від відшкодування в майбутньому за його рахунок шкоди, спричиненої ДТП.
11 січня 2022 року представник ОСОБА_2 – адвокат Онисковець Юрій Аврамович надав до суду копію постанови Верховного Суду від 15 грудня 2021 року, якою скасовано рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 лютого 2017 року, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Представник відповідачки вказував, що станом на сьогодні будь-яких боргових зобов`язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 немає, тому відсутні будь-які правові підстави для задоволення вимог апеляційної скарги позивача.
Разом з тим зі змісту постанови Верховного Суду від 15 грудня 2021 року убачається, що рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 лютого 2017 року скасовано з підстав неналежного повідомлення ОСОБА_2 про розгляд справи.
При цьому вказана постанова Верховного Суду від 15 грудня 2021 року не спростовує доводи позивача щодо фіктивності договору, оскільки зобов`язання ОСОБА_2 виникло не у зв`язку із невиконанням рішення суду, а у зв`язку із подією ДТП, що сталася за вини відповідачки, внаслідок якої позивачеві спричинено майнову шкоду.
З урахуванням вказаного, колегія суддів вважає, що рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2020 року слід скасувати. Позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню. Так, наявні підстави для визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_2 від 02 липня 2016 року. Скасуванню також підлягає державна реєстрація права власності ОСОБА_3 на житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , яка здійснена 02 липня 2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лантьєвою Вірою Валентинівною, індексний номер 30284583, номер запису про право власності: 15211300.
При цьому наслідком визнання договору недійсним є повернення сторін у первісний стан шляхом повернення у власність ОСОБА_2 квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
З урахуванням того, що рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2020 року підлягає скасуванню, наявні підстави і для скасування додаткового рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 січня 2021 року, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000 грн. 
Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат.
Так судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Матеріали справи свідчать про те, що позивачем були понесені судові витрати на загальну суму 4 781,42 грн. (а.с.10, 82,94 т.1, а.с.70 т.3). 
Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4781,42 грн.
Крім того апелянт просив суд стягнути з відповідачки витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 27 000 грн.
Зі змісту статті 58 ЦПК України вбачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
У відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.
Судом встановлено, що 28 липня 2020 року позивач уклав договір про надання правової допомоги (а.с.15-17 т.1). Погоджено порядок оплати послуг виконавця.
02 серпня 2021 року було складено акт приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 28 липня 2020 року. 
З вказаного акту убачається, що адвокатом Міліруд Є.О. надані ОСОБА_1 послуги за договором про надання правової допомоги на загальну суму 27 000 грн.,з урахуванням представництва інтересів позивача як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції.
Частина 3 ст. 141 ЦПК України встановлює, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015р., п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004р., заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Дослідивши матеріали справи та зміст поданих апелянтом документів, колегія суддів вважає, що заявлені витрати на правову допомогу у розмірі 27 000 грн. є доведеними та обгрунтованими.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 27 000 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384, ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_4 – задовольнити частково.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2020 року та додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 січня 2021 року – скасувати та ухвалити нове.
Позовні вимоги ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лантьєвою Вірою Валентинівною у реєстрі за № 2043 від 02 липня 2016 року.
Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , яка здійснена 02 липня 2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лантьєвою Вірою Валентинівною, індексний номер 30284583, номер запису про право власності: 15211300.
Відновити становище, яке існувало до порушення, повернути  у власність ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4781,42 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 27 000 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна 

Судді:                                                                   Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 19.01.2022 року.