ПОСТАНОВА
Іменем України

23 лютого 2022 року 
Київ
справа №560/7790/20
провадження № К/9901/30129/21, К/9901/30240/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді - Смоковича М. І.,
суддів: Єресько Л. О., Соколова В. М.,
за участі:
секретаря судового засідання           Жидецької В. В., 
позивача            ОСОБА_1 ,
представника Держаної судової адміністрації України (відповідач) Сердіченка С. А., 
представників Державного бюро розслідувань (третя особа) Федорченко    Д.    А., Халанчук    О.    С. 
представника Офісу Генерального прокурора (третя особа) Орленка А. О.,
розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Державного підприємства «Інформаційні судові системи», за участі третіх осіб: Офісу Генерального прокурора, Державного бюро розслідувань, про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити дії, провадження у якій відкрито
за касаційними скаргами Державного бюро розслідувань, Офісу Генерального прокурора на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 25    лютого 2021 року (суддя Петричкович А. І.) і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2021    року (судді Гонтарук В. М., Сторчак В. Ю., Курко О. П.), 
в с т а н о в и в: 
1. У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Державної судової адміністрації України (далі - ДСА України), Державного підприємства «Інформаційні судові системи» (далі - ДП «ІСС»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Офіс Генерального прокурора, Державне бюро розслідувань (далі - ДБР), у якому просила:
1) визнати протиправними дії ДСА України з надання вказівок ДП «ICC» вжити заходів щодо обмеження права на доступ до судових рішень з підстав, що не передбачені Законом України [від 22 грудня 2005 року №    3262-IV] «Про доступ до судових рішень» (далі - Закон № 3262-IV), якими є необхідність виконання постанови слідчого, прокурора про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування та зобов`язати ДСА України утриматись від таких дій; 
2) визнати протиправними дії ДП «ICC» з обмеження права на доступ до судових рішень, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень (далі - ЄДРСР, Реєстр) з підстави, що не передбачена Законом № 3262-IV, якими є потреба виконання постанов слідчого, прокурора про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування, та зобов`язати ДП «ICC» відновити доступ до судових рішень.  
2. Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначила, з-поміж іншого, що під час пошуку у Реєстрі судових рішень у кримінальних провадженнях №    62019000000000945; №    62019000000000683; №    62019000000001219; №    62019000000000734; №    62019000000000713; №    62019000000000753 вона з`ясувала, що ДП «ICC», тобто адміністратор Реєстру, обмежило до них доступ. 
У відповідь на її скарги з приводу цієї ситуації ДСА України і ДП «ІСС» повідомили, що обмеження доступу до судових рішень у Реєстрі здійснено на виконання постанов органів досудового розслідування про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування.  
Позивачка вважає, що обмеження доступу до судових рішень є неправомірним, позаяк таких підстав, які назвали відповідачі, Закон № 3262-IV не передбачає. Додала, що Кримінальний процесуальний кодекс України (далі - КПК України) теж не містить положень, які б надавали слідчому, прокурору право обмежувати доступ до судових рішень, прийнятих у відкритих судових засіданнях й за відсутності будь-яких обмежень (щодо доступу до судових рішень) з боку суду, який їх ухвалив, притому на відкритому судовому засіданні. 
3. Обставини, які встановили суди попередніх інстанцій, стисло можна викласти так.
ОСОБА_1 є адвокатом, що підтверджується Свідоцтвом № 000337 від 05    серпня 2020 року, виданим Радою адвокатів Хмельницької області, і здійснює адвокатську діяльність в Адвокатському об`єднанні «Головань і партнери».
Позивачка як адвокат звернулася зі скаргою до ДСА України від 15 жовтня 2020 року №    20-695, в якій просила: 1) забезпечити ведення ЄДРСР відповідно до положень Закону № 3262-IV шляхом припинення неправомірних дій ДП «ІСС» щодо обмеження доступу до судових рішень, які були винесені за результатом розгляду судових справ у кримінальних провадженнях №    62019000000000945; №    62019000000000683; №    62019000000001219; №    62019000000000734; №    62019000000000713; №    62019000000000753, що містяться у Реєстрі, з підстави, що не передбачена Законом № 3262-IV; 2) відновити доступ до судових рішень, які були винесені за результатом розгляду судових справ у кримінальних провадженнях №    62019000000000945; №    62019000000000683; №    62019000000001219; №    62019000000000734; №    62019000000000713; №    62019000000000753, що містяться у ЄДРСР, та були обмеженні у доступі з підстави, не передбаченої Законом №    3262-IV.
ДСА України листом від 27 жовтня 2020 року № 32174-20-2067/20 повідомила позивачку, що обмеження в Реєстрі загального та повного доступу до копій судових рішень, перелічених у скарзі кримінальних проваджень, уведено до завершення досудового розслідування. Заодно порадили, що у випадку незгоди з рішеннями слідчого, прокурора щодо обмежень, оскаржувати слід саме ці постанови. 
Позивачка зверталася також зі скаргою від 15 жовтня 2020 року №    20-696 до ДП «ІСС», в якій просила надати інформацію щодо того, що у ЄДРСР немає відомостей про ухвали Печерського районного суду м. Києва, що були винесені за результатами судового розгляду у кримінальних провадженнях №    62019000000000945; №    62019000000000683; №    62019000000001219; №    62019000000000734; №    62019000000000713; №    62019000000000753, і негайно припинити неправомірні дії щодо обмеження доступу до судових рішень, які були винесені за результатом розгляду судових справ у зазначених кримінальних провадженнях, що містяться у ЄДРСР, бо таке рішення не узгоджується з вимогами частини четвертою статті 4 Закону № 3262-IV; відновити доступ до судових рішень, які були винесені за результатом розгляду судових справ у кримінальних провадженнях №    62019000000000945; №    62019000000000683; №    62019000000001219; №    62019000000000734; №    62019000000000713; №    62019000000000753, що містяться у ЄДРСР, але доступ до них обмежений з не передбаченої Законом №    3262-IV підстави; утриматися від неправомірних дій з обмеження доступу до судових рішень, які будуть винесені за результатами розгляду судових справ у кримінальних провадженнях з підстав, не передбачених положеннями Закону №    3262-IV.
ДП «ІСС» листом від 02 листопада 2020 року № 5629/6/06-00-20 повідомило адвокатці ОСОБА_1, що немає перешкод для доступу до судових рішень, бо відповідно до статті 8 Закону України «Про доступ до публічної інформації», інформація, яка містить державну таємницю досудового розслідування, відноситься до таємної інформації, порядок доступу до якої регулюється, зокрема, спеціальними законами, в цьому випадку КПК України. 
У вимірі встановлених обставин справи суд першої інстанції підкреслив, що позивачка зверталася до відповідачів зі скаргами як громадянка України та як адвокатка, на які отримала відповіді. Водночас, як зауважив цей суд, позивачка оскаржує не відповіді, а (не)правомірність дій: ДСА України - щодо надання вказівок ДП «ICC» стосовно вжиття заходів обмеження права на доступ до судових рішень на виконання постанов слідчого, прокурора про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування; ДП «ІСС» - щодо обмеження права на доступ до судових рішень, що містяться в Реєстрі на виконання постанови слідчого, прокурора про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування.
У цьому зв`язку суди попередніх інстанцій встановили, що слідчий ДБР постановою від 28    жовтня 2019 року у кримінальному провадженні №    62019000000000945 обмежив на час досудового розслідування доступ користувачів Реєстру ДСА України до судових рішень слідчих суддів Печерського районного суду міста Києва, які ухвалено чи буде ухвалено в рамках зазначеного кримінального провадження (з метою нерозголошення відомостей досудового розслідування). 
Аналогічним чином слідчий ДБР обмежив доступ користувачів Реєстру до судових рішень слідчих суддів Печерського районного суду міста Києва у кримінальних провадженнях №    62019000000000683 (згідно з постановою слідчого ДБР від 05    листопада 2019    року), №    62019000000001219 (згідно з постановою слідчого ДБР від 26    листопада 2019 року), №    62019000000000734 (згідно з постановою від 30    липня 2020 року). 
Відповідно до (двох) постанов прокурора Генеральної прокуратури України від 24    червня 2019 року у кримінальних провадженнях № 62019000000000713 і №    62019000000000753 обмежено доступ користувачів Реєстру до судових рішень, ухвалених слідчими суддями Печерського районного суду в рамках цих кримінальних проваджень (з метою нерозголошення відомостей досудового розслідування). 
Згадані постанови надалі у цій справі узагальнено називатимуться «постанови слідчого, прокурора». 
Зазначені постанови органи досудового розслідування направили ДСА України для виконання, що відповідачі й зробили та, можна підсумувати, спричинилися до виникнення цього спору. 
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій
4. Хмельницький окружний адміністративний суд рішенням від 25 лютого 2021    року задовольнив позовні вимоги частково. 
4.1. Визнав протиправними дії ДСА України щодо скерування листами №    15-26679/19 від 05 листопада 2019 року, № 15-27534/19 від 11 листопада 2019 року, №    15-3090/19 від 03 грудня 2019 року, № 15-16961/19 від 27 червня 2019 року, №    15-16557/19 від 27    червня 2019 року листів та постанов Генеральної прокуратури України та ДБР до ДП «ІСС» та виконання їх останнім, наслідком чого стало обмеження доступу ОСОБА_1 в ЄДРСР до судових ухвал у справах номери:    757/50074/19-к, 757/50093/19-к, 757/50091/19-к, 757/50072/19-к, 757/54257/19-к, 757/33318/19-к, 757/34319/19-к, 757/34341/19-к, 757/37545/19-к, 757/37664/19-к, 757/39628/19-к, 757/48268/19-к, 757/58043/19-к, 757/65909/19-к, 757/65920/19-к, 757/50215/19-к, 757/55375/19-к, 757/55367/19-к, 757/55379/19-к, 757/54238/19-к, 757/54244/19-к, 757/54234/19-к, 757/54241/19-к, 757/54260/19-к, 757/54239/19-к, 757/54255/19-к, 757/31642/19-к, 757/66621/19-к, 757/15449/20-к, 757/15450/20-к.
4.2. Зобов`язав ДП «ІСС» надати користувачам доступ до судових рішень у справах №№: 757/50074/19-к, 757/50093/19-к, 757/50091/19-к, 757/50072/19-к, 757/54257/19-к, 757/33318/19-к, 757/34319/19-к, 757/34341/19-к, 757/37545/19-к. 757/37664/19-к, 757/39628/19-к, 757/48268/19-к, 757/58043/19-к, 757/65909/19-к, 757/65920/19-к, 757/50215/19-к, 757/55375/19-к, 757/55367/19-к, 757/55379/19-к, 757/54238/19-к, 757/54244/19-к, 757/54234/19-к, 757/54241/19-к, 757/54260/19-к, 757/54239/19-к, 757/54255/19-к, 757/31642/19-к, 757/66621/19-к, 757/15449/20-к, 757/15450/20-к, у порядку, визначеному Законом № 3262-IV.
4.3. У задоволенні решти позовних вимог - відмовив.
5. Сьомий апеляційний адміністративний суд постановою від 13 липня 2021 року залишив рішення суду першої інстанції без змін. 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, зауважив, що за описаної ситуації відповідачі виконували рішення органів досудового розслідування й саме ці дії позивачка вважає неправомірними, спираючись у своїй аргументації на положення Закону №    3262-IV. Але воднораз наголосив, що позивачка не оскаржує рішень органів досудового розслідування, як вважає ДБР, бо притримується думки, що предметом судового розгляду цього спору є тільки дії суб`єктів владних повноважень (відповідачів), якими, відповідно до пункту 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), є орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг, щодо обмеження доступу саме до судових рішень Печерського районного суду м.    Києва.
На думку судів попередніх інстанцій, ДП «ІСС» як адміністратор Реєстру могло обмежити доступ до Реєстру тільки у випадку порушення користувачем (позивачем) вимог: 1) законодавства та Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень, затвердженого рішення Вищої ради правосуддя від 19    квітня 2018 року №    1200/0/15-18 (далі - Порядок); 2) Правил використання Єдиного державного реєстру судових рішень. Однак фактів порушення позивачкою зазначених вимо не встановлено. 
Тимчасом, Печерський районний суд м. Києва у письмовій формі поінформував (листом від 09    лютого 2021 року № 605) про те, що суд (судді) не ухвалювали будь-яких рішень про обмеження доступу громадян у ЄДРСР у судових провадженнях: №№    757/50074/19-к, 757/50093/19-к 757/50091/19-к, 757/50072/19-к, 757/54257/19-к, 757/33318/19-к, 757/34319/19-к, 757/34341/19-к, 757/37545/19-к. 757/37664/19-к, 757/39628/19-к, 757/48268/19-к, 757/58043/19-к, 757/65909/19-к, 757/65920/19-к, 757/50215/19-к, 757/55375/19-к, 757/55367/19-к, 757/55379/19-к, 757/54238/19-к, 757/54244/19-к, 757/54234/19-к, 757/54241/19-к, 757/54260/19-к, 757/54239/19-к, 757/54255/19-к, 757/31642/19-к, 757/66621/19-к, 757/15449/20-к, 757/15450/20-к.
Відтак суди попередніх інстанцій виснували, що в цій справі не було підстав для обмеження доступу до судових рішень, передбачених статтями 4, 7 Закону №    3262-IV. З огляду на ці обставини, інформацію Печерського районного суду м.    Києва від 09 лютого 2021 року та відсутність в учасників справи доказів, які б її спростовували, суди першої та апеляційної інстанцій визнали неправомірними дії ДСА України із скерування листів і постанов органів досудового розслідування до ДП «ІСС» для виконання.
Суди наголосили також на тому, що КПК України не регулює спірних правовідносин, а суд в адміністративній справі не дає і не може давати правової оцінки постановам, винесеним під час досудового розслідування, які прийняті згідно з КПК України, як і не заперечує обов`язковості їх виконання тими, кого вони стосуються, але такого виконання, яке б не порушувало Закон № 3262-IV та КПК України. 
На думку судів попередніх інстанцій, можуть бути задоволені тільки вимоги позивачки щодо конкретних вказаних ним судових рішень, зокрема, які досліджувались адміністративним судом у цій справі, а не невизначеного кола рішень судів та на майбутнє, як просила позивачка. 
Касаційне оскарження
6. У касаційній скарзі Офіс Генерального прокурора просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і закрити провадження в цій справі. 
Касаційну скаргу подано з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, у зв`язку з чим її автор зазначив про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статей 4, 7 Закону № 3262-IV та статей 110, 222 КПК України в контексті обов`язковості виконання постанови слідчого органу досудового розслідування, прокурора щодо обмеження доступу до судових рішень, розміщених в ЄДРСР.
На думку скаржника, цей спір не підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, позаяк він стосується обмеження у доступі до інформації, розміщеної в ЄДРСР, щодо певних кримінальних проваджень, яке застосовано на підставі постанов слідчого, прокурора у межах цих кримінальних проваджень. 
Зауважив, що інформацією, яка містить таємницю досудового розслідування, є та, яка була створена або одержана відповідачем у кримінальному провадженні після внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення кримінального правопорушення. Порядок доступу до такої інформації регулює КПК України. З погляду скаржника, суди попередніх інстанцій в цій справі, по суті, надали оцінку правомірності виконання відповідачами постанов слідчого, прокурора, ухвалених у порядку кримінального судочинства. Такі дії відповідачів не можна трактувати як управлінські функції, адже самостійно вони не ухвалювали ніяких рішень, спрямованих на обмеження доступу до судових рішень, розміщених в ЄДРСР, а лише виконували вимоги слідчого, прокурора. 
Ухвалою від 01 вересня 2021 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження з наведених підстав. 
7. Позивачка надіслала відзив на цю касаційну скаргу (та додаткові пояснення до нього), у якому просить залишити оскаржені судові рішення без змін.
Передусім акцентувала увагу на тому, що цей спір не стосується розгляду її звернень/запитів відповідно до законів України «Про звернення громадян», «Про доступ до публічної інформації». Відтак наголосила, що оспорені дії ДП «ІСС» та ДСА України (щодо обмеження доступу до судових рішень в Реєстрі) порушують її право на доступ до повних текстів судових рішень, звужують засаду гласності та відкритості судового процесу, приховуючи сам факт здійснення судочинства - ухвалення судового рішення у відкритому судовому засіданні. 
На думку позивачки, зміст спірних правовідносин у цій справі стосується виключно (не)законності дій ДП «ІСС» та ДСА України щодо неодноразового обмеження повного та загального доступу до текстів судових рішень, зокрема й тих, які прийняті у відкритих судових засіданнях, на підставі та у спосіб, що не передбачений жодною нормою законодавства України (ані Законом № 3262-IV, ані Порядком, ані КПК України), а саме - на виконання постанов слідчого, прокурора.  
Зазначила, що порядок надання та обмеження доступу до судових рішень регулюються положеннями Закону № 3262-IV та Порядку [ведення Єдиного державного реєстру судових рішень], а не статтями 110 та 222 КПК України, які не визначають повноважень ДП «ІСС» та ДСА України щодо адміністрування Реєстру. ДСА України і ДП «ІСС» не підпорядковані органам досудового розслідування та не є їхніми структурними підрозділами. Відповідачі не брали участі у досудових розслідуваннях та не є учасниками кримінальних проваджень, в рамках яких обмежено доступ до судових рішень. Це, на думку позивачки, означає також, що в них не могло виникнути обов`язку щодо нерозголошення відомостей досудового розслідування. 
Звернула увагу також на те, що ДП «ІСС» на виконання постанов слідчих, прокурорів обмежила не окрему частину інформації в Реєстрі, а повні тексти судових рішень, зокрема й тих, які були ухвалені у відкритих судових засіданнях, при проведенні яких міг бути присутнім будь-який громадянин України. У цьому контексті доповнила, що виключно суд (яких ухвалив судове рішення) може визначити обсяг інформації, яка не може розголошуватися у судовому рішенні. 
ДП «ІСС» та ДСА України не зобов`язане та не уповноважене обмежувати загальний та повний доступ громадянам України - користувачам Реєстру до судових рішень, що містяться в Реєстрі, на виконання постанови слідчого, прокурора, та не зобов`язане неухильно виконувати постанови слідчих та прокурорів, що прийняті поза межами їхніх повноважень.
Отримавши постанови слідчих та прокурорів про обмеження доступу до судових рішень, ДП «ІСС» та ДСА України, з погляду позивачки, мали б спершу перевірити, чи існує така підстава для обмеження доступу до судових рішень, як постанова слідчого, прокурора, відтак перевірити чи уповноважує їх Закон № 3262-IV обмежувати доступ до судових рішень на підставі постанови слідчого, прокурора.
У цьому зв`язку зауважила, що Закон № 3262-IV вичерпно визначив випадки, в яких допускається обмеження доступу до судових рішень. Слідчий, прокурор не мають повноважень змінювати своїми вимогами чи процесуальними рішеннями положення зазначеного Закону, обмежуючи право громадян на безперешкодний та цілодобовий доступ до судових рішень, що містяться в Реєстрі. Такі дії слідчого, прокурора, на думку позивачки, виходять за межі їхньої компетенції.
Переконуючи у підвідомчості цього спору адміністративному суду позивачка, апелюючи до правого статусу ДСА України (як держателя Реєстру) і утвореного нею ДП «ІСС» (як адміністратора Реєстру) зазначила, що ці суб`єкти наділені владними управлінськими функціями щодо ведення Реєстру, надання до нього доступу, тому спір, який виник у зв`язку із (не)виконанням ними своїх повноважень є публічно-правовим і має розглядатися за правилами адміністративного судочинства. 
З уваги на міркування про те, що відповідачі не є учасниками кримінального провадження, позивачка додала, що оскарження їхніх дій у порядку,  передбаченому КПК України, є неможливе. На підтвердження цього ОСОБА_1 послалася (у своїх поясненнях до відзиву) на ухвали Київського апеляційного суду у справах №№ 761/7750/21, 761/7749/21, 761/7748/21, постановлених за наслідками апеляційного перегляду ухвал слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва у кримінальних провадженнях №    62019000000001219, №    62019000000000734, №    62019000000000753.
Пояснила, що 25 лютого 2021 року вона звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва зі скаргами на постанови слідчих, прокурорів про обмеження користувачам Реєстру доступу до судових рішень, ухвалених у зазначених кримінальних провадженнях. Цей суд відмовив у відкритті провадження за її скаргами з тих мотивів, що ці судові рішення відповідно до статті 303 КПК України не підлягають оскарженню. 
Київський апеляційний адміністративний суд відповідними ухвалами (постановленими за наслідками апеляційного розгляду) скасував ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва, однак скарги [ ОСОБА_1 ] повернув на тій підставі, що стосовно ОСОБА_1 чи щодо її майна не здійснюються дії, які у значенні пункту 16^1 частини першої статті 3 КПК України наділяли би її процесуальним статусом особи, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування. Додав також, що ОСОБА_1 не має ніякого стосунку до кримінальних проваджень (в рамках яких розглядалися її скарги). З цих мотивів апеляційний суд повернув скарги ОСОБА_1 (зважаючи на її процесуальний статус на підставі пункту 1 частини другої статті 304 КПК України), але й скасував ухвали Шевченківського районного суду міста Києва. Водночас звернув увагу, з-поміж іншого, на те, що жодна з цих норм (за текстом ухвал апеляційного суду мова йде про статті 2, 7, 28, 40, 110, 222 КПК України, якими керувався слідчий, коли ухвалював оскаржені постанови) не наділяє слідчого повноваженнями приймати рішення про обмеження користувачів Реєстру у доступі до судових рішень.
Аналогічного висновку дійшов Шевченківський районний суд міста Києва в ухвалі від 19    травня 2021 року у справі № 761/7752/21, постановленій за наслідками розгляду скарги ОСОБА_1 на постанову слідчого ДБР від 05    листопада 2019 року у кримінальному провадженні № 62019000000000683. 
Наведеним позивач має на меті переконати у неможливості відновлення її порушеного права на доступ до судових рішень у порядку кримінального судочинства. 
8. ДСА України теж подала відзив на касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора, у якому просить її задовольнити та скасувати судові рішення першої й апеляційної інстанцій у цій справі.
Виокремила, що постанови слідчого, прокурора відповідно до кримінального процесуального закону, є обов`язковими до виконання, тож одержавши їх ДСА України не могла їх не виконати. Перевіряти законність цих постанов (як умову для виконання) ДСА України не може, адже це виходить за межі її повноважень. 
ДСА України поділяє думку Офісу Генерального прокурора про те, що цей спір не підвідомчий судам адміністративної юрисдикції. ДСА України, відповідно й ДП «ІСС» не ухвалювали самостійних (власних) управлінських рішень щодо обмеження доступу до судових рішень, а лише виконували вимоги постанов слідчого, прокурора, ухвалених в рамках кримінальних проваджень. З посиланням на статті 40, 110 КПК України ДСА України зазначила, що ці постанови є обов`язковими до виконання, водночас адресати цих постанов (як-от відповідачі) не можуть перевіряти ці постанови на відповідність вимогам закону. 
Вважає, що в основі цього спору - незгода позивачки з правомірністю постанов слідчого, прокурора щодо нерозголошення відомостей досудового слідства, а не дії (відповідачів) щодо їх виконання. У цьому сенсі зазначені постанови можуть оскаржуватися тільки у порядку, визначеному КПК України. 
Окрім того, з погляду ДСА України, суди попередніх інстанцій не з`ясували, у чому полягає порушення прав позивачки у спірних правовідносинах, що теж є однією з необхідних умов для звернення до суду. 
9. Позивачка подала відповідь на цей відзив [ДСА України], у якому висловила міркування, подібні до тих, які зазначено в її відзиві на касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора. 
З-поміж іншого наголосила на тому, що положення КПК України не регулюють правовідносин щодо доступу до судових рішень, водночас Закон № 3262-IV не передбачає підстав для обмеження доступу до судових рішень в Реєстрі у той спосіб і на тій підставі, як це зробила ДСА України за посередництвом ДП «ІСС» (на виконання постанов слідчого прокурора).
Погодилася, що ДСА України не може оцінювати постанов слідчого, прокурора, але водночас зобов`язана дотримуватися Закону № 3262-IV і діяти у відповідності з ним. 
Щодо порушеного права, за захистом якого подано цей адміністративний позов, зауважила, що захищає своє право як громадянки України на доступ до судових рішень, гарантоване їй Законом № 3262-IV. 
10. У касаційній скарзі ДБР просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у  задоволенні позовних вимог.
Підставами для подання цієї касаційної скарги її автор зазначив пункти 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.  
Заявлені підстави теж пояснив тим, що наразі немає правового висновку Верховного Суду щодо застосування статей 110, 222 КПК України, статей 2, 4 Закону № 3262-IV в контексті обов`язковості для виконання постанови слідчого органу досудового розслідування, прокурора щодо обмеження доступу до судових рішень, розміщених в ЄДРСР. 
У цьому ж зв`язку зазначив, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували ці положення у вимірі обставин цієї справи. Переконує, що ДСА України і ДП «ІСС» у спірних правовідносинах не реалізовували владних управлінських функцій (не ухвалювали самостійних управлінських рішень), а виконували постанови слідчого, прокурора у кримінальних провадженнях.
Вважає, що суди попередніх інстанцій помилково ототожнили положення закону щодо закритого розгляду справи з нормами, які визначають повноваження слідчого, прокурора щодо заборони розголошення відомостей досудового розслідування. 
Наголосив скаржник також і на тому, що відповідачі, отримавши зазначені вище постанови слідчих ДБР та постанови прокурорів про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування, якими їх зобов`язано обмежити користувачів у доступі до судових рішень, були зобов`язані (безальтернативно) виконати ці постанови відповідно до статей 110, 222 КПК України. 
З погляду ДБР, звернення ОСОБА_1 зумовлено здійсненням ДСА України та ДП «ІСС» передбачених КПК України дій, які основуються на процесуальних рішеннях, ухвалених відповідно до КПК України в рамках досудового розслідування, тобто по суті є наслідком, проявом процесуальних рішень слідчого і прокурора, які не можуть бути об`єктом судового контролю суду адміністративної юрисдикції. 
На думку цього скаржника, позаяк спір стосується вилучення інформації з ЄДРСР, тобто судових рішень, яка була внесена до реєстру у зв`язку з розслідуванням кримінальних проваджень, та обмежена у доступі на підставі постанов слідчих, прокурорів, він підлягає розгляду у порядку кримінального судочинства.
З посиланням на положення статей 40, 110, 222 КПК України відповідач додав, що ухвалюючи постанови про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування, слідчі мали на меті захистити інформацію, отриману в рамках досудового розслідування кримінальних проваджень, передчасне розголошення якої могло негативно вплинути на розкриття злочину, викриття винних, оскільки обізнаність окремих зацікавлених осіб про те, в якому напрямку йде розслідування, які конкретно слідчі (розшукові) та інші процесуальні дії будуть виконуватись, дозволить їм перешкоджати встановленню істини.
Зауважив також, що інформацією, яка містить таємницю досудового розслідування, є та, яку було створено або одержано у кримінальному провадженні після внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення кримінального правопорушення. Доступ до такої формації мають учасники кримінального провадження та інші особи. Як можна зрозуміти з пояснень скаржника, позаяк ухвали слідчих суддів (до яких обмежено доступ) містили відомості про розслідування у конкретних кримінальних провадженнях, їхнє передчасне розголошення могло негативно позначитися на розкритті злочинів та загалом на результати досудового розслідування, що й слугувало приводом для ухвалення згаданих постанов слідчих, прокурорів. 
Зважаючи на висловлені цим скаржником аргументи Верховний Суд ухвалою від 06    жовтня 2021 року відкрив провадження за цією скаргою з підстави, встановленої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України. Тією самою ухвалою суд об`єднав касаційні скарги Офісу Генерального прокурора (К/9901/30240/21) та ДБР (К/9901/30129/21) в одне провадження під номером К/9901/30240/21.
11. ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу ДБР, у якому також наголосила на тому, що спір у цій справі стосується не правомірності постанов слідчого, прокурора, а дій відповідачів щодо виконання цих постанов. Зауважила, що заявлені підстави для касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій не узгоджуються із висловленими скаржниками мотивів їхньої незгоди з цими рішеннями. Також наголосила на тому, що обмеження доступу до судових рішень на підставі постанов слідчого, прокурора не передбачено Законом № 3262-IV, а посилання на статті 110, 222 КПК України, відповідно до яких ухвалено ці постанови, не має ніякого відношення до спірних правовідносин. Крім того, зазначені статті КПК України не наділяють слідчого, прокурора такими повноваженнями, як вважають треті особи в цій справі. 
З погляду позивачки, скаржники намагаються переконати у тому, що постанови слідчого прокурора щодо обмеження доступу до судових рішень у ЄДРСР є обов`язковими до виконання, навіть якщо вони не узгоджуються із Законом № 3262-IV. Натомість позивач переконує, що цей спір треба розглядати у площині доступу до судових рішень у Реєстрі і правомірності його обмеження з підстав, які не передбачено Законом №    3262-IV, зокрема на підставі постанов слідчого, прокурора, ухвалених відповідно до КПК України. 
12. Згодом ДБР надіслало додаткові пояснення, у яких зазначено про процесуальну самостійність слідчого через призму завдань кримінального провадження. Автор, спираючись на положення статей 2, 40 КПК України, зазначив, що слідчий за певних умов зобов`язаний самостійно, на власний розсуд ухвалювати рішення/вчиняти дії, використовуючи надані йому повноваження, задля реалізації завдань кримінального провадження. Слідчий самостійно визначає стратегію розслідування й обирає прийоми і засоби, які призведуть до бажаного результату. Тому, переконує скаржник, постанови слідчого, щодо виконання яких виник цей спір, ухвалено з легітимною метою і є пропорційними меті досягнення ефективності досудового розслідування. 
Зазначив також, що оскарження дій ДСА України і ДП «ІСС» в порядку адміністративного судочинства є втручанням у кримінальне провадження у поза визначений кримінальним процесуальним законом спосіб та впливом на слідчого з метою перешкоджання належному досудовому розслідуванню. 
13. ОСОБА_1 подала заперечення на згадані додаткові пояснення. Посилаючись на частину другу статті 2, частину четверту статті 4 Закону № 3262-IV позивачка вкотре наголосила, що обмежувати доступ до певної інформації, що міститься у судовому рішенні, може лише суд. На її думку, якщо була необхідність обмежити доступ до судових рішень, слідчі, прокурори мали б просити суд провести закрите судове засідання. 
14. У додаткових поясненнях (надійшли 04 січня 2022 року) ОСОБА_1 зазначила про рішення Вищої ради правосуддя від 23 грудня 2021 року №    2364/0/15-21 «Про затвердження Змін до Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень», яким, з погляду позивачки, підтверджено її думку про відсутність будь-яких інших підстав обмежувати доступ до судових рішень, крім тих, які передбачені Законом № 3262-IV і Порядком. 
15. На судовому засіданні представники скаржників підтримали свої вимоги з підстав, про які написано вище. Просили скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в цій справі. 
Представник ДСА України теж просила задовольнити касаційні скарги. 
ОСОБА_1 підтримала свою позицію, суть якої описано вище, просила відмовити у задоволенні касаційних скарг. 
Позиція Верховного Суду
16. В аспекті порушених у касаційних скаргах [нормативних] підстав для касаційного оскарження судових рішень в цій справі у поєднанні з доводами скаржників, якими вони їх обґрунтовують, колегія суддів має висловити правову позицію стосовно застосування положень статей 4, 7 Закону №    3262-IV у зіставленні зі статтями 110, 222 КПК України у площині можливості обмеження доступу до судових рішень (у цьому випадку це стосується ухвал слідчих суддів) на підставі постанов слідчого, прокурора. 
Скаржники, обґрунтовуючи заявлені підстави для касаційного перегляду судових рішень, зазначили про непідвідомчість цього спору адміністративному суду, адже, з їхнього погляду, оспорювати постанови слідчого, прокурора, ухвалені на досудовому розслідуванні, можна тільки у порядку кримінального судочинства. Водночас оспорені дії ДСА України і ДП «ІСС» у вимірі обставин цієї справи вважають правомірними, адже ті врахували вимоги КПК України і виконали постанови слідчого, прокурора. 
Позивачка натомість переконує, що у спірних правовідносинах (які виникли у зв`язку з обмеженням доступу до судових рішень) ДСА України і ДП «ІСС» діяли як суб`єкти владних повноважень, тому їхні дії/рішення підлягають контролю суду адміністративної юрисдикції. У чому позивачка вбачає протиправність цих дій написано вище. 
Зважаючи на висловлену скаржниками думку щодо підвідомчості цієї справи, для правильного вирішення цього спору передусім потрібно з`ясувати характер спору. 
17. Перед тим як перейти до цього питання, наведемо положення законодавства, до яких апелюють учасники справи. 
З уваги на те, що на дату вчинення дій, які позивачка оскаржує у цьому позові (відповідно до резолютивної частини рішення суду першої інстанції, ці дії вчинено протягом червня-грудня 2019 року, коли, за текстом цієї частини рішення суду, ДСА України (листами) надсилала для виконання до ДП «ІСС» постанови Генеральної прокуратури України і ДБР щодо обмеження доступу до судових рішень) і до їх виявлення (відповідно до встановлених в цій справі обставин, зі скаргою до ДСА України і ДП «ІСС» позивачка зверталася у жовтні 2020 року), а відтак виникнення підстав для звернення до суду, пройшов певний проміжок часу, протягом якого Закон №    3262-IV зазнавав змін, під час касаційного перегляду колегія суддів братиме до уваги редакцію Закону №    3262-IV, чинну як на дату листування з відповідачами, так і ту редакцію Закону № 3262-IV, яка діяла у період вчинення дій, які позивачка вважає такими, що порушують її права. 
18. Відповідно до статті 2 Закону № 3262-IV (тут - у редакції цього Закону, яка діяла протягом червня-грудня 2019 року) рішення суду проголошується прилюдно, крім випадків, коли розгляд справи проводився у закритому судовому засіданні. Кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом.
Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Судові рішення також можуть публікуватися в друкованих виданнях із додержанням вимог цього Закону.
Якщо судовий розгляд відбувався у закритому судовому засіданні, судове рішення оприлюднюється з виключенням інформації, яка за рішенням суду щодо розгляду справи у закритому судовому засіданні підлягає захисту від розголошення.
Відповідно до статті 4 Закону № 3262-IV (тут - у редакції цього Закону, яка діяла протягом червня-грудня 2019 року) судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. 
Загальний доступ до судових рішень на офіційному веб-порталі судової влади України забезпечується з дотриманням вимог статті 7 цього Закону (частина друга). 
Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин (частина третя). 
Обмеження права вільного користування офіційним веб-порталом судової влади України допускається настільки, наскільки це необхідно для захисту інформації, яка за рішенням суду щодо розгляду справи у закритому судовому засіданні підлягає захисту від розголошення (частина четверта). 
Загальний доступ до ухвал про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, про відмову у задоволенні клопотання про обшук житла чи іншого володіння особи, про дозвіл на проведення негласної слідчої (розшукової) дії, про відмову у задоволенні клопотання про проведення негласної слідчої (розшукової) дії забезпечується через один рік після внесення таких ухвал до Реєстру (частина четверта). 
Судді мають право на доступ до усіх інформаційних ресурсів Реєстру, в тому числі до інформації, визначеної статтею 7 цього Закону. Доступ суддів до державної таємниці, що міститься в судових рішеннях, забезпечується відповідно до Закону України «Про державну таємницю» (частина п`ята). 
19. Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 3262-IV (тут - у редакції цього Закону, яка діяла протягом червня-грудня 2019 року) у текстах судових рішень, що відкриті для загального доступу, не можуть бути розголошені такі відомості:
1) місце проживання або перебування фізичних осіб із зазначенням адреси, номери телефонів чи інших засобів зв`язку, адреси електронної пошти, реєстраційні номери облікової картки платника податків, реквізити документів, що посвідчують особу, унікальні номери запису в Єдиному державному демографічному реєстрі;
2) реєстраційні номери транспортних засобів;
3) номери банківських рахунків, номери платіжних карток;
4) інформація, для забезпечення захисту якої розгляд справи або вчинення окремих процесуальних дій відбувалися у закритому судовому засіданні;
5) інші відомості, що дають можливість ідентифікувати фізичну особу.
Такі відомості замінюються літерними або цифровими позначеннями.
З мотивів безпеки у текстах судових рішень у кримінальних справах, відкритих для загального доступу відповідно до цього Закону, можуть не зазначатися відомості щодо імен (ім`я, по батькові, прізвище) суддів, які розглядали судову справу, та учасників судового процесу (частина друга). 
20. На дату звернення позивачки до відповідачів (жовтень 2020 року) редакція деяких статей Закону № 3262-IV змінилася. Зокрема, відповідно до частин другої, третьої статті 2 Закону № 3262-IV судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання, крім ухвал про арешт майна та тимчасовий доступ до речей та документів у кримінальних провадженнях, які підлягають оприлюдненню не раніше дня їх звернення до виконання. Судові рішення також можуть публікуватися в друкованих виданнях із додержанням вимог цього Закону.
Якщо судовий розгляд відбувався у закритому судовому засіданні, судове рішення оприлюднюється з виключенням інформації, яка за рішенням суду щодо розгляду справи у закритому судовому засіданні підлягає захисту від розголошення. У визначених законом випадках судове рішення про надання дозволу на проведення розвідувального заходу або про відмову в наданні такого дозволу, винесене у закритому судовому засіданні, не оприлюднюється і не публікується.
21. Статтю 7 Закону № 3262-IV доповнено частиною третьою (згідно із Законом України від 06 грудня 2019 року № 361-ІХ), відповідно до якої з метою унеможливлення зміни або знищення речей чи документів у кримінальному провадженні у текстах ухвал про тимчасовий доступ до речей та документів у кримінальних справах, відкритих для загального доступу відповідно до цього Закону, не зазначаються відомості, що дають можливість ідентифікувати осіб, які зазначені в таких ухвалах як володільці речей або документів.
22. Згідно з підпунктом 3 пункту 1 розділу 1 Порядку [ведення Єдиного державного реєстру судових рішень], адміністратор Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - адміністратор) - це адміністратор Єдиної судової інформаційної системи державне підприємство «Інформаційні судові системи», віднесене до сфери управління Державної судової адміністрації України (далі - ДСА України). Адміністратор вживає заходи, пов`язані із технічним та організаційно-технологічним забезпеченням функціонування Реєстру, у тому числі такі: створення, вдосконалення та супроводження державної інформаційної системи Реєстру; адміністрування Реєстру; надання доступу до Реєстру; забезпечення зберігання та захисту даних, що містяться в Реєстрі, у тому числі шляхом визначення моделі захисту від загроз витоку інформації та засобів обробки електронних документів у Реєстрі та надання до них безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі «Судова влада України»; виконання інших функцій, передбачених цим Порядком.
23. Згідно з пунктом 1 розділу 3 Порядку електронний примірник судового рішення або окремої думки судді оприлюднюється шляхом надсилання до Реєстру у день його виготовлення засобами АСДС. Реєстраційні відомості, зазначені в пункті 3 розділу II цього Порядку, надсилаються до Реєстру у складі електронного документа, який вони описують.
24. Відповідно до пункту 4 розділу 8 Порядку для реалізації права доступу до судових рішень та окремих думок суддів, внесених до Реєстру, неавторизованим користувачам надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судового рішення або його частини з дотриманням вимог цього Порядку. Авторизованим користувачам можуть додатково надаватися інші можливості роботи з образами інформаційних ресурсів Реєстру.
25. За пунктом 1 розділу 10 Порядку обов`язок щодо своєчасного надсилання електронних примірників судового рішення та окремої думки судді для їх внесення до Реєстру шляхом формування та підписання відповідного електронного примірника в АСДС покладається на суддю (суддю-доповідача), який ухвалив таке рішення.
26. Згідно з пунктом 2 розділу 12 Порядку адміністратор може обмежити доступ авторизованому користувачу до Реєстру в електронному кабінеті у разі порушення останнім вимог законодавства, цього Порядку або Правил використання Єдиного державного реєстру судових рішень.
27. Відповідно до частин першої, п`ятої статті 40 КПК України, слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій.
Слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.
28. Відповідно до частин першої, третьої статті 110 КПК України, процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду.
Рішення слідчого, дізнавача, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, дізнавач, прокурор визнає це за необхідне.
Відповідно до частин шостої, сьомої статті 110 КПК України постанова слідчого, дізнавача, прокурора виготовляється на офіційному бланку та підписується службовою особою, яка прийняла відповідне процесуальне рішення.
Постанова слідчого, дізнавача, прокурора, прийнята в межах компетенції згідно із законом, є обов`язковою для виконання фізичними та юридичними особами, прав, свобод чи інтересів яких вона стосується.
29. Відповідно до частин першої, другої статті 222 КПК України відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим.
Слідчий, прокурор попереджає осіб, яким стали відомі відомості досудового розслідування, у зв`язку з участю в ньому, про їх обов`язок не розголошувати такі відомості без його дозволу. Незаконне розголошення відомостей досудового розслідування тягне за собою кримінальну відповідальність, встановлену законом.
30. Нагадаємо вкотре, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, зазначив, що спір стосується виключно дій відповідачів щодо виконання постанов слідчого, прокурора про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування (йдеться про обмеження доступу до судових рішень (ухвал слідчих суддів Печерського районного суду міста Києва, які містяться в ЄДРСР). 
Цей висновок судів поділяє позивачка. Головно її позиція основується на тому, що обмежувати доступ до судових рішень, які внесені до Реєстру, можна тільки з підстав і в порядку, передбачених Законом № 3262-IV. З цієї її позиції, ДСА України і ДП «ІСС», коли виконували постанови слідчого, прокурора, порушили вимоги цього Закону й таким чином неправомірно обмежили їй як громадянці України доступ до судових рішень.
Водночас, як можна зрозуміти з аргументації позивачки, неправомірність дій відповідачів щодо обмеження доступу до судових рішень пов`язується з неправомірністю постанов посадових осіб органів, які проводять досудове розслідування, які в такий спосіб порушили не тільки положення кримінального процесуального закону, зокрема статті 222 КПК України, але й Закону № 3262-IV. 
31. Отож, повертаючись до питання про підвідомчість цього спору, колегія суддів виходить з того, що його заявлено до суб`єктів, які забезпечують роботу і адміністрування ЄДРСР. У широкому сенсі відповідачі є суб`єктами інформаційних правовідносин (у сфері доступу до судових рішень), а позов подала особа, яка вважає, що обмеження у доступі до судових рішень, як це зробили відповідачі, з уваги на їх причини, порушує її гарантоване законом право як громадянки знайомитися з цими судовими рішеннями (засобами Реєстру). 
За такого підходу немає підстав не погодитися з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про підвідомчість цієї справи суду адміністративної юрисдикції, а звідси - оцінити правомірність дій ДСА України і ДП «ІСС» щодо обмеження доступу до судових рішень на підставі постанов слідчого, прокурора. 
32. У справі встановлено, що відповідно до чотирьох постанов слідчого ДБР (від 28 жовтня 2019    року у кримінальному провадженні № 62019000000000945, від 05    листопада 2019    року у кримінальному провадженні №    62019000000000683, від 26    листопада 2019 року у кримінальному провадженні №    62019000000001219, від 30    липня 2020 року у кримінальному провадженні №    62019000000000734) тимчасово обмежено - на час досудового розслідування - доступ користувачів Реєстру до судових рішень слідчих суддів Печерського районного суду міста Києва (про дозвіл на обшук, про надання тимчасового доступу до речей і документів) у зазначених кримінальних провадженнях з метою нерозголошення відомостей досудового розслідування. З тією самою метою двома постановами прокурора Генеральної прокуратури України від 24    червня 2019 року у кримінальних провадженнях №    62019000000000713 і №    62019000000000753 теж обмежено доступ користувачів Реєстру до ухвал слідчих суддів Печерського районного суду міста Києва (про надання тимчасового доступу до речей і документів) у зазначених кримінальних провадженнях. 
Ці постанови скеровано до ДСА України, яка своєю чергою доручила ДП «ІСС» (яке віднесено до сфери її управління) їх безпосереднє виконання, що, власне й було зроблено. 
33. В обсязі з`ясованих обставин справи колегія суддів констатує, що оспорені дії ДСА України і ДП «ІСС» є наслідком, результатом виконання постанов слідчого, прокурора, ухвалених в рамках кримінальних проваджень, а не самостійною формою реалізації власних владно-управлінських функцій у ввіреній їм сфері правовідносин. 
Закон № 3262-IV не передбачає такої підстави для обмеження доступу до судових рішень в Реєстрі, як постанова слідчого, прокурора про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування, ухвалена в рамках кримінального провадження. 
Водночас це не означає, що питання (не)правомірності обмеження доступу до судових рішень у цій справі не потрібно розглядати винятково як спосіб досягнення завдань кримінального провадження (щонайменше на стадії досудового розслідування). Навпаки, тільки в цій площині й належить розглядати участь ДСА України у цьому процесі.  
В описаній ситуації, з якої виник цей спір, ДСА України опиралася не на положення Закону №    3262-IV, а на вимоги КПК України, які однаковою мірою є обов`язковими й для цього органу держави. Іншими словами, ДСА України як державний орган виконувало постанови слідчого, прокурора, які, відповідно до написаних вище положень статей 40, 110 КПК України, є обов`язковими для виконання фізичними та юридичними особами, прав, свобод чи інтересів яких вона стосується. 
Ці постанови слідчого, прокурора видані компетентними органами (посадовими особами), на законних підставах і в межах процедури, врегульованої КПК України, тож ставити під сумнів їхню обов`язковість чи доцільність, а чи законність в ДСА України не було. 
Обмеження доступу до судових рішень у такий спосіб не є звичайною практикою у роботі ДСА України. Так, КПК України не регулює відносин щодо забезпечення доступу до судових рішень (рішень, судових наказів, постанов, вироків, ухвал), ухвалених судами загальної юрисдикції, але ж і цей спір не про те. 
Та обставина, що видані на підставі положень КПК України постанови слідчого, прокурора не «вписуються» у визначені Законом № 3262-IV підстави для обмеження доступу до судових рішень не виводять їх у позаправову площину тобто не роблять такими, що апріорі не можуть виконуватися. У контексті спору, який виник навколо дій ДСА України, положення КПК України й видані на їх підставі постанови слідчого, прокурора не слід трактувати як нове, інакше, «альтернативне» регулювання сфери правовідносин, які стосуються доступу до судових рішень, на противагу положенням Закону №    3262-IV. 
КПК України визначає порядок кримінального провадження і зважаючи на широку сферу правовідносин, охоронюваних законом від кримінальних правопорушень, можуть виникати ситуації, коли правоохоронні органи та/чи їх посадові особи - задля виконання завдань кримінального провадження - можуть «заходити» у певну сферу правовідносин, які врегульовані іншими законами України. У такому аспекті процесуальні механізми і засоби, які передбачає КПК України для досягнення завдань кримінального провадження, потрібно розглядати через призму законної підстави, дотримання правової процедури і легітимної мети, але не як форму, засіб чи спосіб правового регулювання певних суспільних правовідносин. 
Тож у цьому спорі, на думку суду, йдеться не про правомірність (самостійного) обмеження відповідачами доступу користувачів Реєстру до (окремих) судових рішень на підставі Закону №    3262-IV (як форми реалізації владно-управлінських функцій), а про правомірність обмеження ними цього доступу на підставі постанов слідчого, прокурора.  
У цій справі доходимо висновку, що постанови слідчого, прокурора, які, підкреслимо, видані компетентними посадовими особами й на законних підставах, ДСА України як орган держави правомірно виконала, так, як цього вимагають положення статей 40, 110 КПК України. Водночас за описаної ситуації, коли Закон №    3262-IV не передбачає згаданої підстави для «дій», не робить останніх автоматично незаконними, адже ці «дії», як видно в цій справі, є наслідком виконання іншого закону, який переслідує інші мету і завдання. 
34. Суд наголошує, що відповідачі, виконуючи постанови слідчого, прокурора, не діяли очевидно свавільно чи незаконно. Справді, доступ до певних ухвал слідчих суддів, розміщених в Реєстрі, був обмежений, зокрема й для позивачки, але сам факт цього не означає, що це обмеження (з боку відповідачів) було неправомірним й цим порушило право на доступ до судових рішень, яке, зауважимо, не є абсолютним. 
Наголосимо, що наведеним суд жодним чином не дає правової оцінки постановам слідчого, прокурора. Оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого, прокурора під час досудового розслідування визначено у главі 26 розділу ІІІ КПК України, відповідно до якої перевіряти дії, рішення слідчого або прокурора може слідчий суддя (за правилами кримінального судочинства). 
Тобто, відповідно до встановленого КПК України порядку кримінального провадження, особа, якої стосується постанова слідчого, прокурора, якщо вона не погоджується з її правомірністю, чи права, свободи чи інтереси якої вона (постанова слідчого, прокурора) порушує, може оскаржити її у порядку кримінального судочинства. В інший спосіб ставити під сумнів правомірність і обов`язковість постанови слідчого, прокурора, як-от самостійно ревізувати їхній зміст (на відповідність вимогам законів України) і таким чином на власний розсуд вирішувати виконувати їх чи ні, видається неприйнятним. 
У порядку адміністративного судочинства аналізувати чи певним чином інтерпретувати положення статті 222 КПК України й на основі цього робити висновки про те, наскільки законним, дозволеним було її застосування у той спосіб, як це зробили слідчі ДБР і прокурор Генеральної прокуратури України, на думку суду, не можна, адже це порушувало б принцип «суду, встановленого законом». Слідчий, прокурор безумовно несуть відповідальність за свої рішення, якщо вони суперечать закону, але оцінювати їх у правовій площині, як згадувалося вище, прерогатива слідчого судді. 
Правове регулювання кримінального провадження в цьому сенсі є достатньо визначеним і зрозумілим. Трактувати ці правовідносини у спосіб, який пропонує позивачка, означало б нехтувати існуючим правовим порядком в цій сфері й зводити нанівець завдання такої стадії кримінального провадження як досудове розслідування. 
35. Принагідно зауважимо, що подібну правову позицію щодо виконання постанов слідчого Верховний Суд висловив у постанові від 07 серпня 2019 року у справі № 826/2212/17. В окресленій площині спірні правовідносини тієї справи є подібними, адже там йдеться про виконання постанови слідчого, скерованої органу держави для виконання. З-поміж іншого суд касаційної інстанції зазначив, що постанова слідчого є обов`язковою для виконання, але може бути оскаржена до слідчого судді, якщо особа вважає її незаконною. За результатами розгляду скарги на постанову слідчого постановляється ухвала слідчого судді, зокрема, про скасування рішення слідчого або про відмову у задоволенні скарги. Крім того, питання щодо перевірки на предмет законності постанови слідчого, наслідком чого є скасування рішення слідчого або про відмову у задоволенні скарги, не може бути вирішено в рамках адміністративної справи, оскільки віднесено до кримінального судочинства. 
36. Щодо ухвал Київського апеляційного суду у справах №№ 761/7750/21, 761/7749/21, 761/7748/21 та ухвали Шевченківського районного суду міста Києва у справі №    761/7752/21, про які зазначила позивачка, переконуючи у тому, що іншого способу захистити своє право, аніж як у порядку адміністративного судочинства нема, то вони якраз підтверджують позицію колегії суддів в цій справі. 
Зауважимо, в ухвалах Київського апеляційного суду, постановлених за наслідками перегляду ухвал слідчого судді щодо скарг на постанови ДБР (яким було обмежено доступ до судових рішень), як і в ухвалі (слідчого судді) Шевченківського районного суду міста Києва, надано правову оцінку оскарженим ( ОСОБА_1 ) постановам слідчого ДБР (зокрема, констатовано, що вони не ґрунтуються за законі). Водночас, за текстом цих ухвал, вимоги ОСОБА_1 про скасування цих постанов слідчого цей суд не задовольнив (повернувши скарги її авторці) тільки тому, що ОСОБА_1 за правилами статті 303 КПК України не може їх оскаржити і її права, свободи чи законні інтереси не були порушені у зв`язку з ухваленням оспорених постанов слідчого. 
Треба зазначити також, що та обставина, що позивачка не належить до кола суб`єктів, які можуть оскаржувати постанови слідчого, ухвалених в рамках кримінальних проваджень №    62019000000000683; № 62019000000001219; №    62019000000000734; №    62019000000000753, не впливає на правомірність оспорених дій відповідачів у цій справі. Наголошуємо, що результат розгляду скарг ОСОБА_1 на згадані постанови слідчого (за правилами кримінального провадження) основується на її правовому статусі. Пов`язувати неправомірність постанов слідчого (як про це згадується в ухвалах слідчого судді) з (не)правомірністю дій відповідачів, які їх виконали, немає підстав.
Крім того, з уваги на висловлені позивачкою аргументи в цій частині, не можна позиціонувати адміністративне судочинство як альтернативний спосіб захисту прав, щодо яких визначено інший порядок судового провадження, тоді, коли останній не дав очікуваного (бажаного) результату.
37. Відповідно до частин першої, третьої статті 351 КАС України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
В обсязі з`ясованих обставин справи суд, з уваги на наведені мотиви, дійшов висновку, що рішення судів першої і апеляційної інстанції ґрунтуються на неправильному застосуванні закону, що зумовило неправильне вирішення справи. На підставі статті 351 КАС України суд вважає, що оскаржені судові рішення потрібно скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Керуючись статтями 341, 344, 349, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
п о с т а н о в и в :
1. Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задовольнити частково.
2. Касаційну скаргу Державного бюро розслідувань задовольнити повністю. 
3. Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2021 року в цій справі - скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Державного підприємства «Інформаційні судові системи», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Офісу Генерального прокурора, Державного бюро розслідувань, про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити дії - відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя                                                                                М. І. Смокович 
Судді                                                                                                    Л. О. Єресько
                                                                                                    В. М. Соколов