Постанова
Іменем України
 
08 грудня 2021 року 
м. Київ
 
справа № 127/11121/20
провадження № 61-7493св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І., 
суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Ткачука О. С.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації,
особа, яка не брала участі у справі, - релігійна організація «Релігійна громада Свято - Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Української Православної Церкви»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу релігійної організації «Релігійна громада Свято - Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Української Православної Церкви» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 липня 2020 року у складі судді Федчишена С. А.  та постанову Вінницького апеляційного суду від 19 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Берегового О. Ю., Ковальчука О. В., Шемети Т. М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації про зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації про зобов`язання вчинити дії, а саме здійснити реєстрацію Статуту у новій редакції.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що на підставі прийнятого 03 лютого 2019 року загальними зборами релігійної організації «Релігійна громада Свято - Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Української Православної Церкви» рішення про подання до управління у справах національностей та релігій облдержадміністрації через центр надання соціальних послуг «Прозорий офіс» Вінницької міської ради необхідних документи для реєстрації статуту та звернутись до органів державної реєстрації щодо проведення державної реєстрації змін в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, в тому числі змін до установчих документів релігійної організації «Релігійна громада Свято - Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Української Православної Церкви».
На вимогу цього рішення 03 травня 2019 року було подано до Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації відповідну заяву із доданими до неї документами для реєстрації статуту у новій редакції.
Однак станом на день звернення із позовом до суду відповідачем не проведено реєстрацію вказаного статуту в новій редакції.
Разом з цим вказував, що начальник управління у листі від 03 вересня 2019 року           № 23-10/709 зазначив, що у зв`язку із знаходженням в Хмільницькому міськрайонному суді Вінницької області цивільної справи про визнання недійсним рішень загальних зборів релігійної громади щодо зміни підлеглості. 
03 вересня 2019 року начальник Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації у листі № 23-10/709 повідомив голову парафіяльної ради релігійної організації «Релігійна громада Свято - Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Української Православної Церкви» ОСОБА_1, що оскільки, в управлінні в наявності два протилежних за змістом пакети документів, що містять різні позиції членів релігійної громади на питання зміни підлеглості релігійної громади у канонічних та організаційних питаннях та перехід під підпорядкування іншому релігійному центру, а частина членів, релігійної громади не визнає рішення прийняті іншою частиною членів громади, управлінням у відповідності до прав, наданих статтею 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» здійснено необхідний запит до Літинської районної державної адміністрації з метою з`ясування реальних обставин щодо забезпечення прав віруючих громадян на свободу совісті та віросповідання, внаслідок чого термін розгляду звернення релігійної громади продовжено, про що останніх інформували листом управління від 10 травня 2019 року № 03-10/434.
Крім того, вказаним листом також повідомлено релігійну організацію, що у зв`язку із наявністю в Хмільницькому міськрайонному суді Вінницької області цивільної справи про визнання недійсним рішень загальних зборів вказаної релігійної громади щодо зміни підлеглості, управління повернеться до розгляду питання щодо реєстрації статуту релігійної організації «Релігійна громада Свято - Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької області Української Православної Церкви» у новій редакції у зв`язку із зміною підлеглості, найменування та перехід під канонічне та організаційне підпорядкування ПЦУ після вирішення питання в судовому порядку.
На думку позивача, оскільки тримісячний термін для реєстрації статуту релігійної організації «Релігійна громада Свято - Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької області Української Православної Церкви» закінчився 04 серпня 2019 року, то провести реєстрацію статуту відповідач мав до відкриття провадження у справі Хмільницьким міськрайонним судом Вінницької області.
З огляду на викладені обставини вважав, що права релігійної організації «Релігійна громада Свято - Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької області Української Православної Церкви» були порушені бездіяльністю начальника управління в справах національностей та релігій, зокрема: право на свободу змінювати свою релігію або переконання, дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно, а тому просив зобов`язати Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації здійснити реєстрацію статуту релігійної організації «Релігійна громада Свято - Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницько - Барської єпархії Православної Церкви України» у новій редакції.

 
Короткий зміст судового рішення суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 липня 2020 року, яке залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 19 квітня 2021 року, позов задоволено.
Зобов`язано Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації здійснити реєстрацію статуту релігійної організації «Релігійна громада Свято - Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницько - Барської єпархії Православної Церкви України у новій редакції.
Стягнено з Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 840,80 грн у відшкодування витрат зі сплати судового збору.
Рішення суду мотивоване тим, що права релігійної організації були порушені бездіяльністю начальника управління в справах національностей та релігій, зокрема: право на свободу змінювати свою релігію або переконання, дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно, оскільки відповідачем у визначений законом тримісячний термін не здійснено реєстрації Статуту Релігійної громади у новій редакції та не внесено відповідних змін у реєстри.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У травні 2021 року релігійна організація «Релігійна громада Свято - Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Української Православної Церкви»засобами поштового зв`язку надіслала на адресу Верховного Суду касаційну скаргу на рішення рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 липня 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 19 квітня 2021 року, в якій, з урахуванням уточнень, просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано цивільну справу з Вінницького міського суду Вінницької області.
20 вересня 2021 року до Верховного Суду надійшла витребовувана цивільна справа.
Ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
У касаційній скарзі ОСОБА_2, який діє в інтересах релігійної організації «Релігійна громада Свято - Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Української Православної Церкви» вказував, що суд першої інстанції в порушення частини третьої статті 187 ЦПК України, пунктів 1-3 частини першої статті 189 ЦПК України, не залучив скаржника до участі у справі як третю особу, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, чим грубо порушив права, свободи та інтереси скаржника.
Суд апеляційної інстанції не дослідив, не надав оцінки наданим скаржником доказів, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи, ухвалив незаконну необґрунтовану постанову.
Поза увагою суду апеляційної інстанції залишилися: положення Статуту скаржника, Протокол загальних зборів від 13 січня 2019 року № 1, витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, інформаційний лист скаржника надісланий на адресу державного реєстратора - Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації від 28 січня 2019 року з протоколом загальних зборів від 13 січня 2019 року, документи щодо повноважень членів та керівних органів управління релігійної організації, які є доказами, що мають значення для правильного вирішення справи і підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Натомість апелянтом з письмовими поясненнями додано до матеріалів справи відповідні документи однак при цьому суд апеляційної інстанції не встановив повноважень членів та керівних органів управління релігійної організації, не дослідив та не надав оцінку доказам, залучених до справи позивачем, які останній надав державному реєстратору для здійснення державної реєстрації Статуту в новій редакції на відповідність документів вимогам чинного законодавства України та положенням Статуту в чинній редакції.
Крім того, скаржник зазначав, що надані позивачем до позовної заяви докази, а саме заява, протокол загальних зборів релігійної організації «Релігійна громада Свято - Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Української Православної Церкви» від 20 січня 2019 року про зміну підпорядкованості, назви, керівництва, реєстрації статуту в новій редакції; статут релігійної організації «Релігійна громада Свято - Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницько - Барської єпархії Православної Церкви України» є недопустимими доказами.
Також скаржник вказував, що позов пред`явлено неналежним позивачем, оскільки ОСОБА_1 не надав до суду документів, якими підтверджуються його повноваження представляти інтереси не тільки скаржника, а і доказів повноважень, які надають йому права звертатись до суду з позовом в інтересах новоствореної релігійної організації «Релігійна громада Свято - Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницько - Барської єпархії Православної Церкви України».
Суди залишили поза увагою, не встановили повноважень та правового статусу фізичної особи ОСОБА_1 щодо до релігійної організації «Релігійна громада Свято - Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Української Православної Церкви».
В поясненнях, поданих 25 серпня 2021 року та 21 жовтня 2021 року, ОСОБА_2 зазначав, що справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, у зв`язку з чим просив скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій та закрити провадження у справі.
Аргументи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу відповідач просив надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права представника скаржника ОСОБА_2 на момент звернення до суду, а також чи відповідає обраний апелянтом спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права представника скаржника ОСОБА_2 .
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
Суди встановили, що 20 січня 2019 року на загальних зборах релігійної організації «Релігійна громада Свято - Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Української Православної Церкви», враховуючи релігійні переконання членів загальних зборів громади та результати голосування було ухвалено рішення: змінити підлеглість у канонічних та організаційних питаннях Релігійної організації «Релігійна громада Свято - Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Української Православної Церкви» та перейти під канонічне підпорядкування Вінницької єпархії Православної Церкви України, змінивши при цьому назву на Релігійна організація «Релігійна громада Свято - Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Православної Церкви України». Рішенням загальних зборів від 20 січня 2019 року було вирішено звернутись до управління у справах національностей та релігій Вінницької облдержадміністрації для інформування про зміну підлеглості у канонічних та організаційних питаннях Релігійної організації «Релігійна громада Свято - Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Православної Церкви України» та її перехід під канонічне підпорядкування Вінницької єпархії Православної Церкви України і зміну назви на Релігійна організація «Релігійна громада Свято - Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Православної Церкви України» (т. 1 а. с. 11 - 15).
За дорученням загальних зборів Релігійної організації «Релігійна громада Свято - Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Української Православної Церкви» начальнику управління у справах національностей та релігій Вінницької облдержадміністрації було подано заяву для інформування про рішення загальних зборів (Протокол від 20 січня 2019 року № 1) про зміну підлеглості у канонічних та організаційних питаннях релігійної громади та перехід під канонічне підпорядкування Вінницької єпархії Православної Церкви України, змінивши при цьому назву на Релігійна організація «Релігійна громада Свято - Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Православної Церкви України» (т. 1 а. с. 23). Заява від релігійної громади була прийнята управлінням у справах національностей та релігій 28 січня 2019 року.
Відповідно до протоколу від 03 лютого 2019 року № 2 загальних зборів релігійної громади було ухвалено рішення про подання до управління у справах національностей та релігій облдержадміністрації через ЦНАП «Прозорий офіс» Вінницької міської ради необхідні документи для реєстрації Статуту та звернутися до органів державної реєстрації щодо проведення державної реєстрації змін в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, в тому числі змін до установчих документів релігійної організації «Релігійна громада Свято - Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Української Православної Церкви» (т. 1 а. с. 24 - 26).
03 травня 2019 року до начальника управління у справах національностей та релігій Вінницької облдержадміністрації надійшла заява з проханням зареєструвати статут Релігійної організації Релігійної організації «Релігійна громада Свято - Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Української Православної Церкви» у новій редакції у зв`язку із зміною підлеглості у канонічних та організаційних питаннях і приєднання до Православної Церкви України (т. 1 а. с. 34).
03 вересня 2019 року начальник Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації у листі № 23-10/709 повідомив голову парафіяльної ради релігійної організації «Релігійна громада Свято - Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Української Православної Церкви» ОСОБА_1, що оскільки, в управлінні в наявності два протилежних за змістом пакети документів, що містять різні позиції членів релігійної громади на питання зміни підлеглості релігійної громади у канонічних та організаційних питаннях та перехід під підпорядкування іншому релігійному центру, а частина членів, релігійної громади не визнає рішення прийняті іншою частиною членів громади, управлінням відповідно до прав, наданих статтею 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», здійснено необхідний запит до Літинської районної державної адміністрації з метою з`ясування реальних обставин щодо забезпечення прав віруючих громадян на свободу совісті та віросповідання, внаслідок чого термін розгляду звернення релігійної громади продовжено, про що останніх інформували листом управління від 10 травня 2019 року № 03-10/434.
Крім того, вказаним листом також повідомлено релігійну організацію, що у зв`язку із наявністю в Хмільницькому міськрайонному суді Вінницької області цивільної справи про визнання недійсним рішень загальних зборів вказаної релігійної громади щодо зміни підлеглості, управління повернеться до розгляду питання щодо реєстрації статуту релігійної організації «Релігійна громада Свято - Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької області Української Православної Церкви» у новій редакції у зв`язку із зміною підлеглості, найменування та перехід під канонічне та організаційне підпорядкування ПЦУ після вирішення питання в судовому порядку (т. 1 а. с. 35).
Від дати подання заяви щодо реєстрації статуту релігійної організації 03 травня 2019 року, тримісячний термін сплив 04 серпня 2019 року, однак, управлінням не здійснено реєстрацію статуту релігійної громади, не внесено змін до відповідних реєстрів та не повідомлено про це заявника.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вказаним вимогам закону.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Згідно з вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
У частині першій статті 1 ЦК України указано, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Разом з тим за приписами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
Публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).
Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.
Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.
Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб з суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядку судового провадження.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, якщо один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції або владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їхні права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.  
До таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 280/191/19 (провадження № 14-377цс19).
Правовідносини, пов`язані з діяльністю релігійних організацій, регулюються Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації», який був прийнятий 23 квітня 1991 року та набув чинності 06 червня 1991 року.
Положеннями статті 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» визначено, що для реєстрації статуту (положення) релігійної громади громадяни в кількості не менше десяти чоловік, які утворили її і досягли 18-річного віку, подають заяву та статут (положення) на реєстрацію до обласної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Автономній Республіці Крим - до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Орган, який здійснює реєстрацію, в місячний термін розглядає заяву, статут (положення) релігійної організації, приймає відповідне рішення і не пізніш як у десятиденний термін письмово повідомляє про нього заявникам.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» у реєстрації статуту (положення) релігійної організації може бути відмовлено, якщо її статут (положення) або діяльність суперечать чинному законодавству. Рішення про відмову в реєстрації статуту (положення) релігійної організації із зазначенням підстав відмови повідомляється заявникам письмово в десятиденний термін. Це рішення може бути оскаржено в суд у порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством України (на момент прийняття Закону - цивільним процесуальним законодавством Української РСР).
На момент прийняття цього Закону у 1991 році не існувало адміністративних судів, не було прийнято КАС України.
Натомість на час прийняття Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» ЦПК містив главу 31-А, в порядку якої розглядались спори громадян і юридичних осіб із суб`єктами владних повноважень щодо оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності в адміністративних правовідносинах.
Так, відповідно до статті 248-1 ЦПК (в редакції 1963 року) громадянин має право звернутися в суд із скаргою, якщо вважає, що діями службової особи ущемлено його права. У суд може бути оскаржено дії, одноособово здійснені службовими особами від свого імені або від імені органу, який вони представляють.
Отже, на час прийняття Закону існувало інше процесуальне законодавство, якому положення Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» кореспондували.
У подальшому Верховною Радою України з ЦПК України була виключена                            глава 31-А та було прийнято КАС України, який визначає юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, встановлює порядок здійснення судочинства в адміністративних судах.
Нормами КАС України було визначено юрисдикцію спорів, у яких, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4).
У той же час відповідні зміни до Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» внесені не були.
При цьому КАС поряд з ЦПК та ГПК є спеціальними нормативними актами, до предмета регулювання яких входить, у тому числі, визначення юрисдикції та підсудності судових спорів.
Водночас визначення юрисдикції і підсудності спорів не є і не може бути на цей час предметом регулювання Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».
А тому положення Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» щодо судового оскарження рішення органу державної влади про відмову в реєстрації статуту (положення) релігійної організації в суд у порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством України, є застарілими та не відповідають чинному процесуальному законодавству.
До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (провадження № 12-84гс20).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово формувала позиції, відповідно до яких юрисдикція судового спору визначається за предметом спору, тобто за змістом та дійсним характером спірних правовідносин.
Так, публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 805/4505/16-а).
Натомість, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 804/14471/15).
У цьому випадку суб`єкт владних повноважень реалізував свої публічно-владні управлінські функції, і спір виник у зв`язку із виконанням ним зазначених функцій.
З огляду на це спірні правовідносини слід визначити як адміністративні, а отже розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.
Щодо розгляду клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чубенко С. В., про закриття провадження у справі
У серпні 2021 року  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чубенко С. В., подав клопотання про закриття касаційного провадження, в якому просив закрити касаційне провадження у цій справі на підставі пункту другого частини першої статті 396 ЦПК України.
Відповідно до статті 396 ЦПК України Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо:
1) після відкриття касаційного провадження особа, яка подала касаційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до касаційної скарги;
2) після відкриття касаційного провадження виявилося, що касаційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати;
3) після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося;
4) після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом;
5) після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Вивчивши заявлене клопотання, колегія суддів дійшла висновку, що немає підстав, передбачених статтею 396 ЦПК України для закриття касаційного провадження у цій справі, а отже клопотання  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чубенко С. В., задоволенню не підлягає.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Частинами першою та другою статті 414 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтею 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.
Оскільки суди попередніх інстанцій не встановили правову природу спірних правовідносин, що виникли між сторонами, у зв`язку з чим порушили норми цивільного процесуального законодавства щодо визначення предметної юрисдикції справи та розглянули в порядку цивільного судочинства справу, яка підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а провадження у справі - закриттю.
Згідно з положеннями частини першої статті 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.
Керуючись статтями 255, 400, 409, 414, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чубенко Сніжана Василівна, про закриття провадження у справі.
Касаційну скаргу релігійної організації «Релігійна громада Свято - Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Української Православної Церкви» задовольнити частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 липня 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 19 квітня 2021 року скасувати.
Провадження у справі за позовом  ОСОБА_1 до Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації про зобов`язання вчинити дії закрити.
Повідомити позивача ОСОБА_1 , що розгляд справи за його позовом віднесено до юрисдикції адміністративного суду.
Попередити позивача ОСОБА_1 , про те, що в разі неподання ним протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови заяви про направлення справи за встановленою юрисдикцією, справа буде повернена до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                   А. І. Грушицький
 
Судді:                                                                                               А. А. Калараш
 
І. В. Литвиненко
 
Є. В. Петров
 
О. С. Ткачук