ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2069/22 Справа № 201/10611/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С.С. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2022 року                                                                 м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря – Керімової-Бандюкової Л.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 

на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2019 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю “Бухта Ніжна” про застосування наслідків нікчемності правочину, –

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю “Бухта Ніжна” про застосування наслідків нікчемності правочину.

Позовна заява мотивована тим, що 17.09.2016 року між ним, як покупцем, та ОСОБА_1 , як продавцем, було укладено два договори-розписки, згідно яких продавець продає в довгострокове розстрочення дві приватизовані земельні ділянки, кожна площею по 0,06 га, зі спорудами (будинок 570 кв.м., гараж 70 кв.м., огорожа по периметру) з загальною виїзною групою (металеві ворота з алеєю). Вказані земельні ділянки розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Споруди, які знаходяться на вказаних ділянках (будинок, гараж, огорожа), не введені в експлуатацію.

На протязі 2016-2017 років покупцем сплачувалися періодичні платежі на загальну суму 121 500,00 доларів США.

Крім того, між продавцем та ТОВ “Бухта Ніжна” (поручитель), було укладено договір поруки від 17.09.2016 року, згідно п.1.1. якого поручитель зобов`язується відповідати перед покупцем за виконання всіх зобов`язань продавця, що виникли з договорів-розписок від 17.09.2016 року. Згідно п.4.1.1. договору поруки, при порушенні продавцем зобов`язань перед покупцем за договорами-розписками, у п`ятиденний строк з дня отримання вимоги від покупця, сплатити йому кошти, які були отримані продавцем на виконання договорів-розписок.

Ураховуючи те, що підписані сторонами договори-розписки нотаріально посвідчені не були, однак на його виконання покупцем були сплачені грошові кошти, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд застосувати наслідки недійсності правочину, а саме стягнути солідарно з відповідачів на його користь сплачені грошові кошти в розмірі 3 100 475,00 грн.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.10.2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Застосовано наслідки недійсності правочину та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачені грошові кошти в розмірі 3 100 475,00 грн.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ТОВ “Бухта Ніжна” про застосування наслідків нікчемності правочину відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що до предмету доказування по даній справі входить встановлення недійсності правочинів, а саме двох договорів-розписок від 17 вересня 2016 року, укладених начебто між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , яких він ніколи не підписував та які були складені безпосередньо перед зверненням ОСОБА_2 з позовом до суду.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони по справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

16 березня 2022 року представник ОСОБА_1 – адвокат Бардаченко В.В. подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та просив відмовити позивачу у задоволенні його позивних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 – адвокат Горовенко Л.М. просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено, що 17.09.2016 року між ОСОБА_2 , як покупцем, та ОСОБА_1 , як продавцем, було укладено два договори-розписки, згідно яких продавець продає в довгострокове розстрочення дві приватизовані земельні ділянки, кожна площею по 0,06 га, зі спорудами (будинок 570 кв.м., гараж 70 кв.м., огорожа по периметру) з загальною виїзною групою (металеві ворота з алеєю). Вказані земельні ділянки розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Споруди, які знаходяться на вказаних ділянках (будинок, гараж, огорожа), не введені в експлуатацію.

Умовами договорів-розписок від 17.09.2016 року визначалася, що всі оплати по ним фіксуються на другому аркуші договору.

Відповідно до одного договору-розписки від 17.09.2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , встановлювався розмір до оплати – 60 000,00 доларів США. На другому аркуші договору підписом ОСОБА_1 визначені суми, які були сплачені ОСОБА_2 , залишок несплачених сум. Так, по даному договору було сплачено 60 000,00 доларів США, тобто позивач сплатив всю суму за договором від 17.09.2016 року.

За другим договором-розпискою від 17.09.2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , встановлювався розмір до оплати – 180 000,00 доларів США. На другому аркуші договору підписом ОСОБА_1 визначені суми, які були сплачені ОСОБА_2 , залишок несплачених сум. Так, по даному договору було сплачено 62 500,00 доларів США.

На протязі 2016-2017 років покупцем сплачувалися періодичні платежі на загальну суму 122 500,00 доларів США.

Крім того, між ОСОБА_2 та ТОВ “Бухта Ніжна” (поручитель), було укладено договір поруки від 17.09.2016 року, згідно п.1.1. якого поручитель зобов`язується відповідати перед покупцем за виконання всіх зобов`язань продавця ( ОСОБА_1 ), що виникли з договорів-розписок від 17.09.2016 року. Згідно п.4.1.1. договору поруки, при порушенні продавцем зобов`язань перед покупцем за договорами-розписками, у п`ятиденний строк з дня отримання вимоги від покупця, сплатити йому кошти, які були отримані продавцем на виконання договорів-розписок.

Крім того, як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником земельних ділянок, кожною площею по 0,06 га, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , є інша особа ніж продавець.

Задовольняючи частково позовні вимоги та застосовуючи наслідки недійсності правочину і стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачені грошові кошти в розмірі 3 100 475,00 грн, суд першої інстанції виходив з підстав їх обґрунтованості та доведеності, прийшовши до висновку, що підписані між покупцем та продавцем договори-розписки є нікчемними, оскільки не було дотримано вимог щодо їх нотаріального посвідчення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до відповідача ТОВ “Бухта Ніжна”, суд першої інстанції виходив з того, що договір поруки від 17.09.2016 року, укладений між позивачем та ТОВ “Бухта Ніжна” є нікчемним, а сторони не вчиняли будь-яких дій, спрямованих на його виконання.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Нормами статті 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Отже, з аналізу зазначеної норми статі вбачається, що перед державною реєстрацією укладеного договору передує його нотаріальне посвідчення.

Згідно статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 03.10.2018 року по справі № 288/383/15-ц, від 10.10.2018 року по справі № 466/3470/15.

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 577/5321/17 зроблено висновок, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними.

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до абзацу 2 частини першої статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, – відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 5, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 “Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними” у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19)).

Наведене відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, а також правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02.03.2016 у справі № 6-308цс16 і Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду (постанови від 03.10.2018 у справі № 369/2770/16-ц і від 07.11.2018 у справі № 357/3394/16-ц).

Таким чином, визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Належним способом захисту у подібному випадку є саме визнання відповідного права (пункт 1 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України) або застосування наслідків недійсності правочину.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року по справі № 916/3156/17, провадження № 12-304гс18.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому, за змістом частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановивши, що укладені між сторонами правочини – договори-розписки купівлі-продажу земельних ділянок є нікчемними, проте, на їх виконання позивачем були сплачені грошові кошти в розмірі 122 500,00 доларів США, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 122 500,00 доларів США, що за курсом Національного банку України, на дату подання позову еквівалентно 3 100 475,00 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що спірні договори-розписки від 17 вересня 2016 року він не підписував, колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні.

За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Відповідно до частин третьої-п`ятої статті 103 ЦПК України при призначенні експертизи судом експерт або експертна установа обирається сторонами за взаємною згодою, а якщо такої згоди не досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд. Суд з врахуванням обставин справи має право визначити експерта чи експертну установу самостійно. У разі необхідності може бути призначено декілька експертів для підготовки одного висновку (комісійна або комплексна експертиза).

Разом з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 подав до суду клопотання про забезпечення доказів шляхом призначення судової технічної та почеркознавчої експертиз у справі.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08.04.2021 року призначено по справі судову комплексну комісійну технічну почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

На вирішення експертів поставлені наступні питання: 1) встановити дату та час написання договорів-розписок датованих 17 вересня 2016 року, в яких покупцем зазначений ОСОБА_2 , а продавцем зазначений  ОСОБА_1 ? 2) встановити чи виконаний текст на договорах-розписках датованих 17 вересня 2016 року ОСОБА_1 та чи виконаний на них підпис від імені ОСОБА_1 самим ОСОБА_1 чи іншою особою?

12 травня 2021 року до суду апеляційної інстанції повернулась справа без виконання експертизи разом з клопотанням судових експертів про надання необхідних матеріалів для проведення експертизи.

23 червня 2021 року в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, позивачем ОСОБА_2 на виконання клопотання експертів було надано оригінали договорів-розписок від 17.09.2016 року.

Також, позивач пояснив суду, що не заперечує проти призначення по справі судової комплексної комісійної технічної почеркознавчої експертизи.

Разом з тим, позивач в судовому засіданні категорично наполягав та звертав увагу суду на тому, що експертизу слід провести без знищення чи пошкодження оригіналів наданих для дослідження документів.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 23.06.2021 року матеріали цивільної справи повернуто до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз для продовження проведення судової комплексної комісійної технічної почеркознавчої експертизи, призначеної ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08 квітня 2021 року.

27 липня 2021 року до суду апеляційної інстанції повернулась справа без виконання експертизи разом з додатковим клопотанням судового експерта про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи, а саме: уточнення питання стосовно підписів на другому аркуші договорів-розписок від 17.09.2016 року після кожного рукописного запису з відповідною сумою, а саме: чи підлягають дослідженню дані підписи?; надання вільних зразків підпису та почерку (у тому числі цифрові записи) ОСОБА_1 , що наявні в угодах, квитанціях, заявах, різних відомостях, договорах, розписках, банківських відомостях, записниках, листах тощо (у тому числі наближених за часом виконання до досліджуваних документів, а саме: 2014-2018 рр.); надання дозволу на використання при порівняльному дослідженні умовно-вільних зразків підпису та почерку ОСОБА_1 , які наявні в матеріалах справи, а саме у 1-му томі на 39-40, 42, 46, 47-50, 62, 110, 115-116, 123, 164, 169, 189, 253 аркушах; надання експериментальних зразків почерку ОСОБА_1 у вигляді досліджуваних текстів на аркушах паперу формату А4 (8-10 арк.); надання договорів-розписок від 17.09.2016 року окремо від матеріалів справи.

26 серпня 2021 року в судовому засіданні суду апеляційної інстанції було відібрано у ОСОБА_1 експериментальні зразки його почерку у вигляді досліджуваних текстів (цифрових та літерних).

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник – адвокат Бардаченко В.В. зазначили суду щодо відсутності у них можливості надання додаткових вільних зразків підпису та почерку (у тому числі цифрові записи) за період 2014-2018 років, просили проводити судову експертизу у тому числі з урахуванням тих вільних зразків підпису та почерку, які вже долучені до матеріалів справи.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 26.08.2021 року матеріали цивільної справи повернуто до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз для продовження проведення судової комплексної комісійної технічної почеркознавчої експертизи, призначеної ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08.04.2021 року.

14 січня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення комплексної судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів № 13996/21-34/13997/13998/21-32/29775?29782/21-32/29783/21-34 від 28.12.2021 року (т.2 а.с.110-165).

Згідно висновку експертів, відповісти на друге питання ухвали суду від 08.04.2021 року «встановити дату та час написання договорів-розписок датованих 17 вересня 2016 року, в яких покупцем зазначений ОСОБА_2 , а продавцем зазначений  ОСОБА_1 ?» не видається можливим, у зв`язку із забороною суду на знищення чи пошкодження оригіналів наданих для дослідження документів, а також через відсутність у експертів впроваджених у судово-експертну практику України методик встановлення часу виконання записів та підписів, виконаних графітним олівцем.

По першому питанню ухвали суду від 08.04.2021 року «встановити чи виконаний текст на договорах-розписках датованих 17 вересня 2016 року ОСОБА_1 та чи виконаний на них підпис від імені ОСОБА_1 самим ОСОБА_1 чи іншою особою?» експертами зроблено наступні висновки.

Підписи від імені ОСОБА_1 у графах «Продавец: ОСОБА_3 » на перших аркушах та після кожного рукописного запису сум на других аркушах договорів-розписок, датованих 17.09.2016 року, – виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів.

Досліджувані записи на других аркушах договорів-розписок, датованих 17.09.2016 року (крім, наведень та таких записів: «внесено 61500 $, Выплачена пеня 1200 $ США, внесено 61500 $, с 1.05.17 по 1.02.08 получена пеня 1200 $, Всего получено ОСОБА_3 сума в размере 125200 $ (по двум договорам от 17.09.2016 г и пени)», – виконані ОСОБА_1 .

Встановити, чи виконані рукописні записи на других аркушах договорів-розписок, датованих 17.09.2016 року (крім наведень), а саме: «внесено 61500$, Выплачена пеня 1200 $ США, внесено 61500$, с 1.05.17 по 1.02.08 получена пеня 1200$, Всего получено ОСОБА_3 сума в размере 125200$ США (по двум договорам от 17.09.2016 г и пени), вертикальний запис «31600$» сірого кольору», ОСОБА_1 або іншою особою, не виявилось можливим з причин, що вказані у п.3 дослідницької частини висновку експертів, а саме встановлені збіжні та розбіжні ознаки не утворюють сукупності, достатньої не тільки для категоричного позитивного або негативного висновку про тотожність, але й для ймовірного висновку.

Встановити, чи виконаний підпис від ОСОБА_1 у графі «Продавец: ОСОБА_3 » на першому аркуші договору-розписки, датованої 17.09.2016 року, який укладений на суму 180000 у.е. (сто вісімдесят тисяч доларів США), ОСОБА_1 або іншою особою, не виявилось можливим з причин, що вказані у п.4 дослідницької частини висновку експертів, а саме встановлені збіжні та розбіжні ознаки не утворюють сукупності, достатньої не тільки для категоричного позитивного або негативного висновку про тотожність, але й для ймовірного висновку.

Підписи від імені ОСОБА_1 у графі «Продавец: ОСОБА_3 » на першому аркуші договору-розписки, датованого 17.09.2016 року, який укладений на суму 60000 у.е. (шістдесят тисяч доларів США), після рукописних записів на другому аркуші договору-розписки, датованого 17.09.2016 року, який укладений на суму 60000 у.е. (шістдесят тисяч доларів США), а саме після: «2) 2000$ (две тысячи долларов США) остаток: 57000$ США; 3) 17000$ (семнадцать тысяч )» долларов США) остаток: 40000$; 7) 900$ (девятьсот долларов США) (21.06.2017) остаток 26000; 8) 17500$ (семьнадцать пятьсот долларов США) остаток 8500 (12.07.2017); 9) 2700 $ (две т. семьсот долларов США); 10) 1200$ (тысяча двести долларов США); 11) 600$ (шестисот долларов США); 12) 500$ (п`ятсот долларов США); сумма 60000 тис. $ получина; після рукописних записів на другому аркуші договору-розписки, датованого 17.09.2016 року, який укладений на суму 180000 у.е. (сто вісімдесят тисяч доларів США), а саме після: «7) 900$ (девятьсот доларів США) 21.06.2017; 8) 18500$ (восемнадцать тысяч пятьсот доларів США); 12.07.2017; 9) 2700 $ (две тысячи семсот долларов США) 12.09.2017; 10) 1200$ (тысяча двести доларів США) 15.10.17; 11) 600 $ (шестисот доларів США) 07.11.17; 12) 500$ (пятьсот доларів США) 28.11.17), – виконані ОСОБА_1 .

Підписи від імені ОСОБА_1 після рукописних записів на другому аркуші договору-розписки, датованого 17.09.2016 року, який укладений на суму 180000 у.е. (сто вісімдесят тисяч доларів США), а саме після: «4) 7000$ (семь тысяч долларов США) 13.03.2017; 5) 4600$ (четыре тысячи шестьсот долларов США) 23.03.2017», – виконані ОСОБА_1 .

Встановити, чи виконані підписи від імені ОСОБА_1 після рукописних записів на другому аркуші договору-розписки, датованого 17.09.2016 року, який укладений на суму 180000 у.е. (сто вісімдесят тисяч доларів США), а саме після: «1) 1000$ (одна тысяча долларов США) 17.05.2016; 2) 2000$ (две тысячи долларов США) 05.11.2016; 3)17000$ (семнадцать тысяч долларов США) 29.11.2016», ОСОБА_1 або іншою особою, не виявилось можливим з причин, що вказані у п.7 дослідницької частини висновку експертів, а саме встановлені збіжні та розбіжні ознаки не утворюють сукупності, достатньої не тільки для категоричного позитивного або негативного висновку про тотожність, але й для ймовірного висновку.

Встановити, чи виконаний підпис від імені ОСОБА_1 після рукописного запису на другому аркуші договору-розписки, датованого 17.09.2016 року, який укладений на суму 60000 у.е. (шістдесят тисяч доларів США), а саме після: «13) 5000$ (пять тысяч долларов США)», ОСОБА_1 або іншою особою, не виявилось можливим з причин, що вказані у п.8 дослідницької частини висновку експертів, а саме встановлені збіжні та розбіжні ознаки не утворюють сукупності, достатньої не тільки для категоричного позитивного або негативного висновку про тотожність, але й для ймовірного висновку.

Встановити, чи виконаний підпис від імені ОСОБА_1 після рукописного запису на другому аркуші договору-розписки, датованого 17.09.2016 року, який укладений на суму 180000 у.е. (сто вісімдесят тисяч доларів США), а саме після: «13) 5000$ (пять тысяч США) 13.02.2018», ОСОБА_1 або іншою особою, не виявилось можливим з причин, що вказані у п.9 дослідницької частини висновку експертів, а саме встановлені збіжні та розбіжні ознаки не утворюють сукупності, достатньої не тільки для категоричного позитивного або негативного висновку про тотожність, але й для ймовірного висновку.

Підписи від імені ОСОБА_1 після рукописних записів на другому аркуші договору-розписки від 17.09.2016 року, яка укладена на суму 60000 у.е. (шістдесят тисяч доларів США), а саме після: «4) 7000$ (семь тысяч долларов США) остаток: 33000; 5) 4600$ (четыре тысячи шестьсот долларов США) остаток 28400; 6) 1500$ (одна тысяча пятьсот долларов США) остаток 27000» є непридатними для вирішення питання щодо їх справжності з причин, що вказані у п.10 дослідницької частини висновку експертів, а саме у зазначених досліджуваних підписах відсутній обсяг корисної графічної інформації, достатній для проведення почеркознавчих ідентифікаційних досліджень, тобто даній підписи є непридатними для вирішення питання щодо їх справжності.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи міститься висновок експертного почеркознавчого дослідження № 5234-19 від 13.11.2019 року, виконаний судовим експертом Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Здор В.М. за заявою ОСОБА_2 від 05.11.2019 року (т.1 а.с.93-101).

Відповідно до вказаного висновку підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Продавець» у двох договорах-розписках від 17.09.2016 року виконаний саме ОСОБА_1 .

Також, допитаний в судовому засіданні суду апеляційної інстанції судовий експерт ОСОБА_4 підтвердила, що проводила експертизу за заявою ОСОБА_2 від 05.11.2019 року без відібрання у ОСОБА_1 експериментальних зразків його почерку та підпису, однак досліджувала оригінали договорів-розписок та надані оргінали докуметів, що містили вільні зразки почерку та підпису ОСОБА_1 .

Таким чином, встановлено та перевірено колегією суддів, що на виконання спірних договорів-розписок від 17.09.2016 року позивачем були сплачені грошові кошти в загальному розмірі 122 500,00 доларів США (60 000,00 + 62 500,00 = 122 500,00), справжність підписів ОСОБА_1 на договорах-розписках від 17.09.2016 року підтверджено висновком експертів за результатами проведення комплексної судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів № 13996/21-34/13997/13998/21-32/29775?29782/21-32/29783/21-34 від 28.12.2021 року.

З урахуванням висновку судової почеркознавчої експертизи, встановлено наявність волі ОСОБА_1 на укладання спірних правочинів (погодження з його умовами), а відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування вказаних обставин.

Отже, доводи відповідача ОСОБА_1 щодо не підписання ним договорів-розписок від 17.09.2016 року не знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частині першій та другій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2019 року – залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко