УХВАЛА

18 січня 2022 року 
м. Київ

cправа №  915/1220/20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Булгакової І.В. (головуючий),  Львова Б.Ю. і Селіваненка В.П.,
за участю секретаря судового засідання - Шевчик О.Ю.,

учасники справи:
позивач - акціонерне товариство "Миколаївобленерго",
представник позивача - Стахорська О.І, адвокат (довіреність від 16.08.2021           № 01/54-354),
відповідач - приватне підприємство "Дикий сад",
представник відповідача - Заливчий Я.В, адвокат (довіреність від 23.03.2020 б/н),

розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства "Миколаївобленерго" 
на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.10.2021 (головуючий Аленін О.Ю., судді: Лавриненко Л.В. і Мишкіна М.А.)
у справі № 915/1220/20
за позовом акціонерного товариства "Миколаївобленерго" (далі - Товариство)
до приватного підприємства "Дикий сад" (далі - Підприємство)
про врегулювання розбіжностей за договором.
За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд
ВСТАНОВИВ:
Товариство звернулось до господарського суду Миколаївської області з позовом до Підприємства про врегулювання між сторонами розбіжностей за договором від 01.09.2020 № 02/110 з доступу до елементів інфраструктури об`єктів Товариства (далі - Договір), а саме, про визнання укладеними між сторонами у редакції, запропонованій Товариством, спірного пункту 2.1, а також умов преамбули додатку № 2 до Договору, його граф "Ціна без ПДВ, грн", "Сума, грн. (за місяць)", "Сума", "ПДВ", "Разом з ПДВ" та умов верхньої таблиці додатку № 2 до договору в графі "3" "Розмір щомісячної плати за доступ до елементу електроенергетики (з ПДВ)".
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що запропонована Підприємством у протоколі розбіжностей редакція умов Договору не відповідає нормам та правилам, встановленим чинним законодавством.
Рішенням господарського суду Миколаївської області від 19.05.2021 позовні вимоги задоволено повністю. Врегульовано розбіжності за Договором та викладено пункт 2.1, додаток № 2 до Договору у редакції, запропонованій Товариством. 
Рішення суду попередньої інстанції мотивоване тим, що матеріали справи не містять доказів ведення Товариством окремого обліку витрат на елементи інфраструктури електроенергетики. Відповідно до Положення про облікову політику у Товариства окремий облік витрат на елементи інфраструктури електроенергетики не ведеться. Відтак останнім правомірно відповідно до положень частини сьомої статті 17 Закону України "Про доступ до об`єктів будівництва, транспорту, електроенергетики з метою розвитку телекомунікаційних мереж" сформовано та визначено розмір плати за доступ до елементів інфраструктури на рівні, встановленому в Законі, тобто 0,3 відсотка мінімальної заробітної плати (станом на 01.01.2020 - 4 723, 00 грн) за одну опору на місяць, що становить 14,17 грн з ПДВ. 
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.10.2021  рішення господарського суду Миколаївської області від 19.05.2021 скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
- періодична плата за доступ до елементів інфраструктури об`єкта доступу встановлюється виключно за наявності додаткових витрат власника інфраструктури об`єкта доступу на утримання елементів інфраструктури об`єкта доступу, пов`язаних з наданим доступом. Розмір плати за доступ до елементів інфраструктури об`єкта доступу встановлюється договором з доступу згідно з методикою визначення плати за доступ до елементів інфраструктури об`єкта доступу, затвердженою відповідно до Закону України "Про доступ до об`єктів будівництва, транспорту, електроенергетики";
- матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження додаткових витрат Товариством на утримання елементів інфраструктури об`єкта доступу, наявність яких відповідно до вимог статті 17 Закону України "Про доступ до об`єктів будівництва, транспорту, електроенергетики" є обов`язковою для визначення плати за доступ до елементів інфраструктури об`єкта електроенергетики;
- матеріали справи не містять доказів того, що чинним законодавством передбачена відсутність обов`язку Товариства вести облік витрат на елементи інфраструктури, а тому не вбачається підстав здійснювати розрахунок плати за доступ до об`єкта інфраструктури на рівні 11,81 грн без ПДВ (14,17 грн з ПДВ) за одну опору на місяць відповідно до положень частини сьомої статті 17 Закону України "Про доступ до об`єктів будівництва, транспорту, електроенергетики";
- наказ Товариства від 27.04.2020 № 309 "Про визначення розміру періодичної плати за доступ до елементів інфраструктури об`єктів електроенергетики Товариства" є внутрішнім документом позивача та не носить загальнообов`язкового характеру, а тому не може бути підставою для зобов`язання відповідача вносити плату у визначеному позивачем розмірі.
Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, Товариство звернулось до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на те, що апеляційним судом при прийнятті оскаржуваної постанови не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 29.09.2020, яка прийнята у іншій справі № 920/410/19, у частині застосування статті 17 Закону України "Про доступ до об`єктів будівництва, транспорту, електроенергетики", просить скасувати постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.10.2021, а рішення господарського суду Миколаївської області від 19.05.2021 залишити в силі.
Підприємство подало відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просить відмовити у задоволенні касаційної скарги. Також у відзиві Підприємство просить Суд при вирішенні питання про розподіл судових витрат за наслідком розгляду справи судом касаційної інстанції врахувати понесення ним витрат на правничу допомогу з підготовки та подання відзиву на касаційну скаргу і заяви про розгляд справи у режимі відеоконференції у розмірі 4 204,00 грн.
Перевіривши матеріали справи та касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження з огляду на таке.
За приписами пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Товариство у касаційній скарзі посилається на те, що апеляційним судом при прийнятті оскаржуваної постанови не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 29.09.2020, яка прийнята у іншій справі № 920/410/19, у частині застосування статті 17 Закону України "Про доступ до об`єктів будівництва, транспорту, електроенергетики" у подібних правовідносинах.
При цьому під час підготовки справи до розгляду Верховним Судом було проаналізовано зміст судових рішень прийнятих у справі № 920/410/19 та встановлено, що у вказаній справі були прийняті рішення відповідно до встановлених судами попередніх інстанцій обставин на підставі поданих сторонами доказів, а саме, що на підтвердження наявності додаткових витрат на експлуатацію 1 км ПЛ 0,4кВ позивачем до матеріалів справи долучено відповідні розрахунки та відомості. 
У той час, як у даній справі № 915/1220/20 такі рахунки та відомості відсутні, що й стало підставою для відмови у позові.
Тобто у справі № 920/410/19 судами досліджувались різні за змістом докази, які подавались сторонами, та на підставі встановлених судами різних за змістом обставин приймалися відповідні судові рішення, що, у свою чергу, не може свідчити про подібність правовідносин, оскільки під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.
Що ж до визначення подібності правовідносин, то Верховний Суд враховує правову позицію, викладену в мотивувальній частині постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі                             № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 15.09.2021 у справі № 915/1162/20 за позовом Товариства да Підприємства про врегулювання між сторонами розбіжностей за договором з доступу до елементів інфраструктури об`єктів Товариства, тобто між тим ж сторонами та про той самий предмет, що й у даній справі № 915/1220/20, викладено правовий висновок щодо відсутності подібності правовідносин у справі № 915/1162/20 та у справі № 910/4450/19.
Також Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Водночас самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено), покладається на скаржника.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Верховний Суд враховує, що у відзиві на касаційну скаргу Підприємство просить Суд при вирішенні питання про розподіл судових витрат за наслідком розгляду справи судом касаційної інстанції врахувати понесення ним витрат на правничу допомогу з підготовки та подання відзиву на касаційну скаргу у розмірі 4 204,00 грн.
Статтею 126 ГПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 126 ГПК України).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 ГПК України).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 126 ГПК України).
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 ГПК України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 126 ГПК України).
На підтвердження понесення Підприємством витрат на професійну правничу допомогу до відзиву долучено: копію акта приймання-передачі наданих послуг                  № АП-0035 за договором про надання правової (правничої) допомоги від 12.03.2021 б/н, укладеного Заливчим Я.В та Підприємством, який міститься у матеріалах справи, послуг з підготовки відзиву на касаційну скаргу і заяви про розгляд справи у режимі відеоконференції; копію платіжного доручення від 15.12.2021 № 23039 на суму 4 204,00 грн; копію довіреності від 23.03.2020 б/н; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 11.01.2019             № 001527, виданого на ім`я Заливчий Я.В.
При цьому Товариством клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката до Верховного Суду не надавалось.
Враховуючи викладене та перевіривши долучені Підприємством докази щодо розподілу судових втрат на правничу допомогу, Верховний Суд вважає обґрунтованими доводи Підприємством, викладені у відзиві на касаційну скаргу про стягнення з Товариства витрат Підприємства на професійну правничу допомогу у розмірі 4 204,00 грн, як такі, що підтверджені належними, допустимими доказами та відповідають критеріям, визначеним статтею 126 ГПК України.
Керуючись статтями 126, 234 та пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В :
1. Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства "Миколаївобленерго" на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.10.2021 у справі № 915/1220/20.
2. Стягнути з акціонерного товариства "Миколаївобленерго" на користь приватного підприємства "Дикий сад" 4 204,00 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката в суді касаційної інстанції.
3. Доручити господарському суду Миколаївської області видати відповідний наказ.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                              І. Булгакова
Суддя                                                                                                             Б. Львов
Суддя                                                                                                             В. Селіваненко